ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 757/33873/19-ц
провадження № 61-8691св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -Київський національний університет технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України, 
треті особи:Міністерство освіти і науки України, виконуючий обов`язки ректора Київського національного університету технологій та дизайну ОСОБА_5 , декан факультету мехатроніки та комп`ютерних технологій Київського національного університету технологій та дизайну ОСОБА_4, завідувач кафедри комп`ютерно-інтегрованих технологій та вимірювальної техніки Київського національного університету технологій та дизайну ОСОБА_3 , 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Підпалого В. В., та постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Желепи О. В., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України (далі - КНУТД), треті особи: Міністерство освіти і науки України (далі - МОН України), виконуючий обов`язки ректора КНУТД ОСОБА_5, декан факультету мехатроніки та комп`ютерних технологій КНУТД (далі - декан факультету МКТ КНУТД) ОСОБА_4 , завідувач кафедри комп`ютерно-інтегрованих технологій та вимірювальної техніки КНУТД (далі - завідувач кафедри КІТВТ КНУТД) ОСОБА_3 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що з 18 грудня 2015 року працювала у відповідача на посаді професора кафедри КІТВТ КНУТД. Згідно з наказом КНУТД від 06 червня 2019 року № 189о/с її звільнено з роботи за прогул, тобто відсутність на роботі без поважних причин за пунктом 4 частини першої  статті 40 КЗпП України.
Позивач уважала звільнення незаконним. У день звільнення роботодавець не видав їй трудову книжку, чим порушив вимоги статті 47 КЗпП України. 
Указувала, що документи про її прогул, на які є посилання у наказі про звільнення, складені за її відсутності, їй не надані, у наказі викладені посилання на події, які нібито відбулися 01 та 02 лютого 2019 року, тобто значно більше ніж один місяць до дати наказу про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

Позивач указувала, що вона звернулася до суду з позовом у 2019 році, однак контракт з нею відповідач уклав строком до 30 червня 2021 року. Із урахуванням того, що розгляд справи продовжувався судом, визначені позивачем вимоги про поновлення на роботі є об`єктивно неможливі для розгляду по суті, оскільки термін дії контракту закінчився, що тягне за собою неможливість стягнення середнього заробітку на день поновлення на роботі.

Уточнивши позовну заяву, ОСОБА_1 просила суд:
- скасувати наказ КНУТД від 06 червня 2019 року № 189о/с; 
- поновити її на роботі у КНУТД на посаді професора, доктора наук (20 разряд), підрозділ: факультет МКТ, кафедра КІТВТ; 
- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 червня 2019 року до дня поновлення на роботі; 
- заборонити відповідачу приймати співробітників на посаду, яку вона обіймала, до закінчення судового розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до КНУТД, треті особи: Міністерство освіти і науки України, виконуючий обов`язки ректора КНУТД ОСОБА_5, декан факультету МКТ КНУТД ОСОБА_4, завідувач кафедри КІТВТ КНУТД ОСОБА_3, про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково.
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади професора кафедри КІТВТ факультету МКТ КНУТД, відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, з 06 червня 2019 року на 30 червня 2021 року.
Стягнуто з КНУТД на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 323 418,76 грн.
Стягнуто з КНУТД у дохід держави судовий збір у розмірі 4 002,58 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач відповідно до вимог статті 29 КЗпП України не визначив робоче місце позивача. Отже, самого факту порушення трудової дисципліни немає, оскільки не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, якщо місце роботи до нього не було доведено.
Урахувавши пункт 7.4 контракту, укладеного між сторонами, частину першу статті 36, частину третю статі 235 КЗпП України, суд першої інстанції вказав, що наказ про звільнення від 06 червня 2019 року № 189 о/с скасований судом, а поновлення позивача на роботі є об`єктивно неможливим, оскільки термін дії контракту закінчився 30 червня 2021 року, тому дійшов висновку про зміну формулювання дати та причин звільнення позивача. За таких обставин позивачу має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. 

Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції урахував пункти 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 07 травня 2025 року апеляційну скаргу КНУТД залишено без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано.
Ухвалено в цій частині нове рішення суду.
Стягнуто з КНУТД на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 561 221,68 грн.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Стягнуто з КНУТД у дохід держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6 380,62 грн.
Стягнуто з КНУТД у дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги 
у розмірі 9 570,93 грн. 

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині скасування наказу про звільнення, зміни дати звільнення та формулювання причин звільнення, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та виходив з доведеності позовних вимог в частині незаконності звільнення позивача за прогул та умов контракту, відповідно до якого поновлення ОСОБА_1 є неможливим через закінчення дії контракту 30 червня 2021 року. 

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та ухвалюючи в цій частині нову постанову, суд апеляційної інстанції врахував пункти 2, 8 Порядку № 100. Указав, що правильним для визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є період з 07 червня 2019 року до 30 червня 2021 року, однак окремо рахував середній заробіток за період з 07 червня 2019 року по 30 червня 2019 року, виходячи з середньоденної заробітної плати 923,06 грн за 20 робочих днів, та за період з 01 липня 2019 року по 30 червня 2021 року, виходячи з середньомісячної заробітної плати 22 615,02 грн за 24 місяці, всього стягнувши середній заробіток за час вимушеного прогулу 561 221,68 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У липні 2025 року КНУТД подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року, в якій просить суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2025 року продовжено КНУТД строк для усунення недоліків, вказаний в ухвалі Верховного Суду від 15 липня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із Печерського районного суду міста Києва, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У серпні 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду 28 листопада 2025 року, в зв`язку з відставкою судді Гулька Б. І., сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скаргамотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосував норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування норм матеріального права судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 686/21222/16-ц (провадження № 61-18573св18), від 11 квітня 2019 року у справі № 127/6694/17 (провадження № 61-14974св18), від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17 (провадження № 61-188св21), від 08 грудня 2021 року у справі № 595/1475/19 (провадження № 61-10619св20) та інші.

Заявник стверджує, що суд першої інстанції не надав оцінку зібраним доказам, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про скасування наказу про звільнення позивача. 
Заявник указує, що ОСОБА_1 07 лютого 2019 року вийшла на роботу після відрядження. Цього ж дня їй запропоновано надати письмові пояснення щодо відсутності на роботі 01 та 02 лютого 2019 року. Однак вона відмовилась від надання пояснень та документів, які б виправдовували її відсутність, а в усній формі повідомила, що каталась на лижах, що було зафіксовано в акті.
Пізніше позивач надала письмові пояснення, в яких стверджувала, що 01 лютого 2019 року була задіяна у проведенні науково-практичного семінару кафедри фізкультури КНУТД. Натомість будь-яких розпорядних документів з цього приводу адміністрація університету не видавала. Натомість 02 лютого 2019 року, відповідно до наказу КНУТД від 26 листопада 2018 року № 180, вона мала вихідний день, тому що вона є працівником, якому Правилами внутрішнього розпорядку КНУТД встановлено 6-денний робочий тиждень.
Однак це твердження не відповідає дійсності, оскільки відповідно до плану роботи кафедри фізичного виховання та здоров`я на 2018/2019 навчальний рік, 01 та 02 лютого 2019 року не було заплановано проведення жодного науково-практичного семінару, в тому числі з лижного спорту, що підтверджується планом роботи адміністрації та громадських організацій КНУТД з 28 січня 2019 року до 01 березня 2019 року та пояснювальною запискою завідувача кафедри фізичного виховання та здоров`я КНУТД (копія міститься у матеріалах справи).
Позивач є працівником, якому встановлено 6-денний робочий тиждень, отже, вона зобов`язана була працювати у суботу 02 лютого 2019 року.
Про ці обставини заявник указував в апеляційній скарзі, однак суд апеляційної інстанції не надав їм оцінку.

Позивача було звільнено за прогул 01 та 02 лютого 2019 року, оскільки вона не підтвердила поважних причин відсутності на робочому місці.

Суди попередніх інстанцій, усупереч відсутності доказів, які б підтверджували поважність та обґрунтованість відсутності на роботі позивача, доказів, які б підтверджували проведення заходів університетом, доказів, які б підтверджували залучення позивача до семінару, дійшли висновку про те, що позивачка була задіяна в науково-практичному семінарі з лижного спорту.

Заявник не погоджується із такою позицією судів попередніх інстанцій та вважає, що позивач зобов`язана була бути присутньою на робочому місці в університеті та виконувати покладені на неї трудові обов`язки 01 та 02 лютого 2019 року.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що відповідач не визначив відповідно до статті 29 КЗпП України робоче місце ОСОБА_1 , а отже, самого факту порушення трудової дисципліни немає, оскільки не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого не було повідомлено. Із цього випливає, що основною підставою задоволення позовних вимог є відсутність визначеного роботодавцем місця роботи позивачки.
Однак з такою позицією судів попередніх інстанцій погодитись не можна, оскільки у матеріалах справи містяться копії заяв позивача про зарахування її на роботу в університет на посаду кафедри метрології, стандартизації та сертифікації із зазначенням, на зворотному боці заяви, місця роботи, а саме: кафедра метрології, стандартизації та сертифікації.
Крім того, висновки судів про те, що університетом не було дотримано визначення робочого місця позивачки, спростовується також і тим, що позивачка працює більше 20 років і ніколи не виникало питань щодо знаходження її робочого місця та аудиторій, у журналі реєстрації ключів на пункті охорони є її підписи за інші дні до днів прогулу, якими вона засвідчує те, що отримувала ключі від певного кабінету. 
Таким чином, до моменту звільнення позивачці було відоме її робоче місце на кафедрі університету, оскільки вона систематично отримувала під власний підпис ключі від одного і того ж кабінету та не зверталася ні до свого безпосереднього керівника, ні до адміністрації університету для визначення свого робочого місця.
Суд апеляційної інстанції не перевірив ці доводи апеляційної скарги, ухвалив судове рішення на припущеннях.

Крім того, суд першої інстанції допустив порушення розумних строків розгляду цієї справи (більше 3-х років), що призвело до значного збільшення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що є неспівмірним із розміром місячної заробітної плати позивачки.
Суд апеляційної інстанції вчинив розрахунок середнього заробітку не відповідно до Порядку № 100, що призвело до неправильного розрахунку середньої заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу.

Заявник вважає, що дії судів свідчать про порушення основоположного принципу цивільного судочинства - принципу змагальності сторін, у зв`язку з чим тягар доведення обставин було безпідставно покладено лише на відповідача, який надав усі належні докази на підтвердження порушення їх прав, які не були спростовані позивачем.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Назаренко Д. Л. подала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 травня 2025 року - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Звертає увагу, що умовами контракту не передбачено обов`язку позивача перебувати на визначеному робочому місці, оскільки характер її роботи пов`язаний з виконанням обов`язків з навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи, на підставі затвердженого відповідачем індивідуального плану на відповідний навчальний рік (пункт 3.4 контракту).

Фактичні обставини справи, встановлені судами 

02 червня 2014 року між КНУТД в особі ректора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений контракт з науково-педагогічним працівником КНУТД, відповідно до якого ОСОБА_1 призначена на посаду професора кафедри метрології, стандартизації та сертифікації КНУТД на термін з 02 червня 2014 року до 30 червня 2021 року.

Із акта від 01 лютого 2019 року, складеного комісією у складі: голови - зав. кафедри КІТВТ ОСОБА_3 , членів комісії: доцента ОСОБА_6 , зав. лабораторіями ОСОБА_7 , встановлено, що акт складено про те, що професор кафедри КІТВТ ОСОБА_1 01 лютого 2019 року протягом 6 годин упродовж робочого дня була відсутня на роботі.

Із акта від 02 лютого 2019 року, складеного комісією у складі: голови - зав. кафедри КІТВТ ОСОБА_3 , членів комісії: доцента ОСОБА_6 , зав. лабораторіями ОСОБА_7 , встановлено, що акт складено про те, що професор кафедри КІТВТ ОСОБА_1 02 лютого 2019 року протягом 6 годин упродовж робочого дня була відсутня на роботі.

07 лютого 2019 року комісією кафедри КІТВТ КНУТД у складі: зав. кафедри КІТВТ професор ОСОБА_3, доцента кафедри КІТВТ ОСОБА_6 зав. лабораторіями кафедри КІТВТ ОСОБА_7 , складено акт про те, що 01 та 02 лютого 2019 року протягом 6 годинного робочого дня професор ОСОБА_1 була відсутня на території університету, на кафедрі, у навчальних аудиторіях кафедри, в аудиторії № 3-0308, де знаходиться її робоче місце. На телефонні дзвінки професор ОСОБА_1 не відповідала. 07 лютого 2019 року, після повернення професора ОСОБА_1 із відрядження (наказ від 31 січня 2019 року № 4-В), письмове пояснення своєї відсутності 01 та 02 лютого 2019 року на роботі вона надати відмовилась, усно повідомивши, що в ці дні їздила відпочивати, каталась на лижах. Таким чином, її відсутність на роботі 01 та 02 лютого 2019 року є прогулом.

Із 08 лютого 2019 року до 05 червня 2019 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності (а. с. 48-52 том 1).

16 квітня 2019 року ОСОБА_1 подала на ім`я ректора університету пояснення в яких пояснювала, зокрема, що 02 лютого 2019 року (субота) свій робочий день вона відпрацювала 04 січня 2019 року відповідно до наказу від 26 листопада 2018 року № 180, а 01 лютого 2019 року представляла інтереси університету у спортивних заходах, була задіяна у проведенні науково-практичного семінару з лижного спорту, який був організований кафедрою фізичного виховання та профспілковою організацією КНУТД. 02 березня 2019 року не перебувала у приміщенні кафедри КІТВТ, кабінет 3-0308, оскільки не мала доступу до свого кабінету та одночасно займалася методичною та науковою роботою для удосконалення своїх навчальних дисциплін.

Наказом КНУТД від 06 червня 2019 року № 189 о/с ОСОБА_1 (ТН 2703), професор, доктор технічних наук факультету МКТ кафедри КІТВК на 1,0 ставки, 06 червня 2019 року звільнено за прогул, відсутність на роботі без поважних причин за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.
Підставою наказу стали: службова записка декана факультету МКТ ОСОБА_4 з резолюцією виконувача обов`язків ректора ОСОБА_5 про відсутність на роботі 01 та 02 лютого 2019 року ОСОБА_1 ; пояснення зав. кафедри КІТВТ ОСОБА_3 , акти комісії кафедри КІТВТ від 07 лютого 2019 року, від 02 березня 2019 року, від 05 квітня 2019 року; акт комісії КНУТД від 08 квітня 2019 року; лист виконувача обов`язки ректора ОСОБА_5 від 10 квітня 2019 року № 07-14/701; пояснення ОСОБА_1 від 16 квітня 2019 року.

Відповідно до Правил внутрішнього розпорядку КНУТД, затверджених у 2016 році ректором, для педагогічного та науково-педагогічного складу університету встановлюється 6 денний робочий тиждень з одним вихідним днем. Робочий час науково-педагогічного працівника становить 36 годин на тиждень.

Із Плану роботи адміністрації та громадських організацій КНУТЗ з 28 січня до 02 лютого 2019 року встановлено, що університетом заплановано проведення заходу в Коледжі МД (аудиторія 412) о 15:00 год заходу до 100-річчя з дня проголошення Акту Злуки - конкурс-гра «100 років боротьби. Українська революція 1917-1921 роки». 
02 лютого 2019 року (субота) заходів не заплановано.
Згідно з довідкою КНУТД про розрахунок середньої заробітної плати, у ОСОБА_1 у березні 2019 року немає жодного відпрацьованого робочого дня. 
Із копій розрахункових листів ОСОБА_1 за січень, лютий 2019 року встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 за січень 2019 року склала 21 176,96 грн, за лютий 2019 року - 3 122,65 грн.

Робочі дні у січні 2019 року - 25; у лютому 2019 року - 1.
Середньоденна заробітна плата визначена наступним чином: ((21 176,96 грн + 3 122,65 грн - 300,00 грн - виплата за відрядження) : 26 робочий день)= 923,06 грн.

За період з 01 липня 2019 року до 30 червня 2021 року середній заробіток ОСОБА_1 становить: 22 615,02 грн - середньомісячна заробітна плата х 24 місяці = 542 760,48 грн.
За період з 07 червня 2019 року до 30 червня 2019 року середній заробіток становить: 20 робочих днів х 923,06 грн = 18 461,20 грн.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 561 221,68 грн (542 760,48 грн + 18 461,20 грн).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначив неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга КНУТД задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП).

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

За змістом пункту 3 частини першої статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП).

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.
Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено наступне: «У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника».

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, у чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника (постанова Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 757/55436/18 (провадження № 61-19120св21)).

Суди попередніх інстанцій надавали оцінку доказам, зібраним у справі: 
наказу про звільнення від 06 червня 2019 року;
службовій записці декана факультету МКТ ОСОБА_4 про відсутність на роботі 01 та 02 лютого 2019 року ОСОБА_1 ; 
поясненням зав. кафедри КІТВТ ОСОБА_3 ; 
актам комісії кафедри КІТВТ від 07 лютого 2019 року, від 01 лютого 2019 року; від 02 лютого 2019 року, від 02 березня 2019 року, від 05 квітня 2019 року; 
акту комісії КНУТД від 08 квітня 2019 року; 
листу виконувача обов`язки ректора ОСОБА_5 від 10 квітня 2019 року № 07-14/701; 
поясненням ОСОБА_1 від 16 квітня 2019 року;
посадовій інструкції професора ОСОБА_1; 
правилам внутрішнього розпорядку КНУТД. 

Встановлено, що позивачка обіймала посаду науково-педагогічного працівника, в обов`язки якого входить, зокрема, забезпечувати викладання на високому науково-теоретичному і методичному рівні навчальних дисциплін відповідної освітньої програми за спеціальністю, проводити наукову діяльність, що визначено пунктом 1 частини першої статті 58 Закону України «Про вищу освіту».
Суди попередніх інстанцій встановили, що 01 лютого 2019 року професор ОСОБА_1 була на спортивних заходах (лижний спорт) та перебувала в Івано-Франківській області (Буковель), а 02 лютого 2019 року була відсутня в межах кафедри університету в цілому.

Роботодавець 01, 02, 07 лютого 2019 року склав акти про відсутність працівника на роботі 01 та 02 лютого 2019 року, у перший день виходу на роботу (07 лютого 2019 року) зажадав від ОСОБА_1 пояснення, від надання яких вона відмовилася, про що склав акт. Після виходу ОСОБА_1 з лікарняних (06 червня 2019 року) роботодавець притягнув її до дисциплінарної відповідальності, тобто на протязі шести місяців з моменту виявлення проступку.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене суди попередніх інстанцій, встановивши, що КНУТД не визначило відповідно до статті 29 КЗпП України робоче місце ОСОБА_1 , дійшли обґрунтованого висновку, що самого факту порушення трудової дисципліни немає, оскільки не може бути поставлено в провину працівнику відсутність на робочому місці, місцезнаходження якого до працівника не доведено.

Подібні висновки містить постанова Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 278/1232/18 (провадження № 61-19574св19).

При розгляді трудових спорів роботодавець доводить законність підстав звільнення працівника (див. постанову Великої палати Верховного Суду від 21 січня 2026 року у справі № 359/8573/20 (провадження № 12-20гс25), пункти 115-116, 144).

Суди вірно виходили з того, що позивачка не вчиняла прогулу, за який її можна було б звільнити, а роботодавець законність звільнення позивачки не довів. При цьому, установивши, що строк дії контракту закінчився 06 червня 2019 року, суд не поновляв її на роботі, а вірно обмежився визнанням звільнення незаконним та змінив дату звільнення на 30 червня 2021 року. 

Розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу суд апеляційної інстанції вчинив відповідно до Порядку № 100 . 

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Таким чином, суди попередніх інстанцій, надаючи оцінку зібраним доказам, виконали вимоги статей 2, 10 ЦПК України, перевірили законність звільнення працівника за прогул, встановили, що у діях позивачки відсутні ознаки дисциплінарного проступку, визначеного пунктом 4 статті 40 КЗпП України, перевірили виконання роботодавцем положення статей 147-1, 148, 149 КЗпП України. 

Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій апеляційним судом частині та постанову суду апеляційної інстанцій - без змін. 

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Київського національного університету технологій та дизайну Міністерства освіти і науки України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року у нескасованій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк