РІШЕННЯ
Іменем України

10 лютого 2026 року 
м. Київ

справа №990/602/25
адміністративне провадження № П/990/602/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Бившевої Л.І.,
суддів: Гончарової І.А.,  Юрченко В.П.,  Хохуляка В.В.,  Ханової Р.Ф., 
за участю секретаря судового засідання - Сірак І.М.,
позивач - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Мартиненко А.В.,
представника відповідача - Ізвєков К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін у режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування окремих положень рішення, 

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ 

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) 26.12.2026 подала через систему «Електронний суд» до Верховного Суду як суду першої інстанції позов до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, відповідач), в якому просить: визнати протиправним та скасувати окремі положення рішення ВРП «Про відрядження судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області для здійснення правосуддя» №2607/0/15-25 від 04.12.2025, а саме: «…Отже, ОСОБА_1 є повноважною суддею, проте не здійснює правосуддя в Добропільському міськрайонному суді Донецької області не лише через зміну територіальної підсудності судових справ цього суду, як зазначено у рішенні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 05.11.2025 № 227/пс-25, а й тому що з 08.07.2024 вважається тимчасово відстороненою від здійснення правосуддя (рішення Першої Дисциплінарної палати ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24)…».

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

Позивачка, обґрунтовуючи позовні вимоги, вважає, що рішення ВРП є протиправним і підлягає скасуванню в частині положень про визнання ОСОБА_1 тимчасово відстороненою, оскільки: (1) рішення Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя (далі - ДП ВРП) від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 було індивідуальним актом разового застосування, що вичерпав свою дію фактом його виконання, при цьому жодна норма законодавства не передбачає, що рішення дисциплінарної палати може бути застосоване багаторазово; (2) рішення ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 втратило своє юридичне значення, бо відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» після скасування рішення судом ВРП розглядає дисциплінарну справу повторно, а не розглядає повторно скаргу про що, власне, говорить і бланкетне посилання на правила статті 49, а не статті 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», тому за наслідками повторного розгляду ВРП вирішує питання про притягнення судді до відповідальності заново на підставі повторного розгляду справи; (3) частина сьома статті 49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначає, що перебіг строку тимчасового відсторонення завершується з дня після настання події - ухвалення рішення про звільнення з посади ВРП і при цьому закон не передбачає продовження строку такого відсторонення у разі скасування рішення ВРП про звільнення; (4) частина друга статті 62 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» хоч і визначає в якому випадку суддя вважається тимчасово відстороненим від здійснення правосуддя, однак не визначає такого строку, на відміну від частини сьомої статті 49 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а тому не є належною правовою підставою для відсторонення позивачки на даний час; (5) оскаржувані положення фактично свідчать про те, що ВРП легітимізує відсторонення позивачки з 08.07.2024 і яке за таких тверджень вже триває по відношенню до позивачки 1 рік та 5 місяців без будь-якого подальшого обмеження, тобто може тривати ще невизначений період часу, що є несумісним з основоположним правом, передбаченим статтею 8 Конвенції. 

Свою позицію позивачка обґрунтовує такими аргументами:

Перша ДП ВРП рішенням від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 притягнула суддю Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосувала до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади.

Застосоване рішенням ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 дисциплінарне стягнення було реалізоване рішенням ВРП від 03.12.2024 року №3502/0/15-24, яким звільнено ОСОБА_1 з посади судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Рішення ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 було індивідуальним актом разового застосування, що вичерпав свою дію фактом його виконання, при цьому, жодна норма законодавства не передбачає, що рішення дисциплінарної палати може бути застосоване багаторазово.

Це підтверджується і тим, що відповідно частини третьої статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», у випадку скасування судом рішення Вищої ради правосуддя, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно. Повторний розгляд справи здійснюється Вищою радою правосуддя у пленарному складі у порядку, визначеному статтею 49 цього Закону.

З огляду на те, що після скасування Великою Палатою Верховного Суду рішення ВРП дисциплінарна справа розглядається повторно за правилами статті 49 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», то відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» за результатами розгляду дисциплінарної справи ВРП ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді. Тобто, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» після скасування рішення судом ВРП розглядає дисциплінарну справу повторно, а не розглядає повторно скаргу про, що власне говорить і бланкетне посилання на правила статті 49, а не статті 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

Отже, за наслідками повторного розгляду ВРП вирішує питання про притягнення судді до відповідальності заново на підставі повторного розгляду справи, що підтверджує висновок про те, що рішення ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 втратило своє юридичне значення та вичерпало свою дію, коли позивачку було звільнено з посади судді, а тому не породжує на даний час жодних правових наслідків для позивачки, через що висновки ВРП про те, що має місце тимчасове відсторонення позивачки від здійснення правосуддя, не ґрунтується на правових та фактичних підставах.

В даному випадку за наслідками розгляду рішення ДП ВРП від 08.07.2024 ВРП скасувала його частково та ухвалила нове рішення, тобто прийняла рішення, передбачене пунктом 2 частини десятої статті 51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Тобто рішення ВРП є остаточним актом, який поглинає рішення палати. Рішення ВРП - це єдина підстава для видання указу чи наказу про звільнення судді.

А тому, оскільки на цей момент немає чинного (нескасованого) рішення дисциплінарного органу, яким позивачку притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, то автоматичне відсторонення за статтею 62 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» втрачає свою юридичну підставу і суддя має право здійснювати правосуддя до того моменту, поки ВРП в пленарному засіданні знову не прийме рішення про звільнення.

Отже, в даному випадку строк тимчасового відсторонення є визначений і при цьому закон не передбачає продовження строку такого відсторонення у разі скасування рішення ВРП про звільнення.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити в її задоволенні повністю. Вважає, що ВРП діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 

Свою позицію відповідач обґрунтовує такими аргументами:

До ВРП 13.11.2025 (вх. № 12111/0/8-25) надійшло рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККСУ) від 05.11.2025 № 227/пс-25 про внесення подання з рекомендацією про відрядження судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області для здійснення правосуддя строком на 1 (один) рік.

ВРП, розглянувши подання ВККСУ, дійшла висновку про наявність визначених законом підстав для відрядження судді, оскільки ОСОБА_1 . Указом Президента України від 23.04.2008 № 392/2008 призначена на посаду судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області строком на п`ять років, Постановою Верховної Ради України від 16.05.2013 № 246-УІІ обрана на посаду судді цього суду безстроково.

Ураховуючи, що територіальну підсудність судових справ Добропільського міськрайонного суду Донецької області змінено, ВРП дійшла висновку, що відрядження судді ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області не тільки відповідатиме принципу територіальності, а й надаватиме судді гарантії забезпечення незалежності, визначені статтею 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Водночас, ВРП у рішенні від 04.12.2025 № 2607/0/15-25 зазначила інформацію про здійснення дисциплінарного провадження стосовно позивачки. Так, Перша ДП ВРП рішенням від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 притягнула суддю Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосувала до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади.

ВРП рішенням від 31.10.2024 № 3193/0/15-24 частково скасувала рішення Першої ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 та ухвалила нове рішення, в якому мотивувальну частину викладено в редакції цього рішення, а в іншій частині рішення Першої ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 залишено без змін.

ВРП рішенням від 03.12.2024 № 3502/0/15-24 звільнила ОСОБА_1 з посади судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Добропільський міськрайонний суд Донецької області наказом від 06.12.2024 № 27-кг відрахував суддю ОСОБА_1 зі штату Добропільського міськрайонного суду Донецької області у зв`язку зі звільненням на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Верховний Суд рішенням від 14.07.2025 у справі № 990/405/24 позовну заяву ОСОБА_1 до ВРП про визнання протиправним та скасування рішення ВРП від 03.12.2024 № 3502/0/15-24 задовольнив: визнав протиправним і скасував рішення ВРП від 03.12.2024 № 3502/0/15-24 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Добропільський міськрайонний суд Донецької області наказом від 25.08.2025 № 08-кг скасував наказ від 06.12.2024 № 27-кг «Про відрахування судді ОСОБА_1 зі штату», зарахував ОСОБА_1 до штату Добропільського міськрайонного суду Донецької області із 06.12.2024 та встановив вважати такою, що приступила до виконання обов`язків судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області з 25.08.2025.

Частиною третьою статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосудця» встановлено, що у випадку скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно.

На розгляді ВРП перебувають скарги судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 та її представника - адвоката Кравця Р.Ю. - на рішення Першої ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (після скасування рішення ВРП від 31.10.2024 № 3193/0/15-24 постановою Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2025, справа № 990SCGC/27/24).

Отже, на переконання відповідача, ОСОБА_1 є повноважною суддею, проте не здійснює правосуддя в Добропільському міськрайонному суді Донецької області не лише через зміну територіальної підсудності судових справ цього суду, як зазначено у рішенні ВККСУ від 05.11.2025 № 227/пс-25, а й тому що з 08.07.2024 вважається тимчасово відстороненою від здійснення правосуддя (рішення Першої ДП ВРП від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24).

ВРП наголошує, що накладення будь-якого із стягнень констатується на етапі ухвалення Дисциплінарною палатою рішення про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, всі інші процедури є лише наслідком цього факту.

У процедурі перегляду рішень Дисциплінарних палат ВРП фактично виступає як суд апеляційної інстанції, що переглядає рішення Дисциплінарної палати на предмет його обґрунтованості, вмотивованості, відповідності встановленим під час дисциплінарного провадження обставинам, пропорційності застосованого до судді стягнення з урахуванням характеру дисциплінарного проступку, його наслідків, особи судді, ступеня його вини, наявності інших дисциплінарних стягнень, інших обставин, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

З огляду на викладене, оскаржуване в частині окремих положень рішення ВРП ухвалене в межах повноважень та у спосіб, підстави для скасування окремих положень оскаржуваного рішення ВРП відсутні.

ІІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Бившева Л.І., судді: Гончарової І.А., Ханової Р.Ф., Хохуляка В.В., Юрченко В.П.

Верховний Суд ухвалою від 30.12.2025 відкрив провадження в даній справі та призначив її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 27.01.2026. 

Верховний Суд ухвалою від 12.01.2026 задовольнив заяву представника ВРП про участь у судовому засіданні, призначеному на 27.01.2026, у режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів.

Верховний Суд ухвалою від 26.01.2026 задовольнив заяву ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні, призначеному на 27.01.2026, у режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів.

Протокольною ухвалою у судовому засіданні 27.01.2026 було оголошено перерву до 10.02.2026 у зв`язку з технічними збоями у роботі підсистеми ВКЗ (відеоконференцзв`язку) ЄСІКС.

Верховний Суд ухвалою від 10.02.2026 відмовив у задоволенні клопотання ВРП про закриття провадження у справі.

IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН 

Указом Президента України від 23.04.2008 №392/2008 ОСОБА_1 було призначено на посаду судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області строком на п`ять років. В подальшому, Постановою Верховної Ради України від 16.05.2013 №246-VII позивачка була обрана на посаду судді цього суду безстроково.

13.11.2025 до Вищої ради правосуддя надійшло рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 05.11.2025 № 227/пс-25 про внесення подання з рекомендацією про відрядження судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області для здійснення правосуддя строком на 1 (один) рік.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу справи між членами ВРП від 13.11.2025 зазначений матеріал передано члену ВРП ОСОБА_2 для попереднього розгляду.

04.12.2025 Вищою радою правосуддя було прийнято рішення «Про відрядження судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області для здійснення правосуддя» №2607/0/15-25 (далі - оскаржуване рішення).

Водночас ВРП у рішенні від 04.12.2025 №2607/0/15-25 зазначила інформацію про здійснення дисциплінарного провадження стосовно позивача.

Так, Перша Дисциплінарна палата ВРП рішенням від 08.07.2024 №2060/1дп/15-24 притягнула суддю Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосувала до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади.

ВРП рішенням від 31.10.2024 №3193/0/15-24 частково скасувала рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосудця від 08.07.2024 №2060/1дп/15-24 про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 та ухвалила нове рішення, в якому мотивувальну частину викладено в редакції цього рішення, а в іншій частині рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 08.07.2024 №2060/1дп/15-24 залишено без змін.

ВРП рішенням від 03.12.2024 №3502/0/15-24 звільнила ОСОБА_1 з посади судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Добропільський міськрайонний суд Донецької області наказом від 06.12.2024 №27-кг відрахував суддю ОСОБА_1 06.12.2024 зі штату Добропільського міськрайонного суду Донецької області у зв`язку зі звільненням на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Верховний Суд рішенням від 14.07.2025 у справі № 990/405/24 позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 03.12.2024 № 3502/0/15-24 задовольнив, визнав протиправним і скасував рішення Вищої ради правосуддя від 03.12.2024 №3502/0/15-24 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

V. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За правилами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою та другою статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України

Згідно із частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Оцінка судом поведінки суб`єкта владних повноважень за критерієм правомірності при вирішенні адміністративного позову, безумовно, повинна ґрунтуватися насамперед на конституційному положенні про законність діяльності органів державної влади, місцевого самоврядування та їх посадових осіб.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;

д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження, зокрема, актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя. 

Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 КАС України.

Відповідно до статті 131 Конституції України в Україні діє Вища рада правосуддя, яка: 1) вносить подання про призначення судді на посаду; 2) ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; 3) розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; 4) ухвалює рішення про звільнення судді з посади; 5) надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою; 6) ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 7) вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів; 8) ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого; 9) здійснює інші повноваження, визначені цією Конституцією та законами України.

Повноваження, статус, порядок діяльності та засади організації Вищої ради правосуддя визначаються Законом України «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 № 1798-VIII.

Повноваження Вищої ради правосуддя визначені у статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Зокрема, Вища рада правосуддя, ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого, рішення про відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації. 

Статтею 70 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» визначено, що переведення судді з одного суду до іншого здійснюється Вищою радою правосуддя: 1) на підставі та в межах рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України і доданих до неї матеріалів; 2) на підставі подання Дисциплінарної палати про переведення судді до суду нижчого рівня.

Відрядження як тимчасове переведення судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації здійснюється у порядку, затвердженому Вищою радою правосуддя за поданням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, погодженим з Державною судовою адміністрацією України (частина 2 статті 70 цього Закону ). 

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII.

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі неможливості здійснення правосуддя судом з об`єктивних причин під час воєнного або надзвичайного стану, у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами може бути змінено територіальну підсудність судових справ, що розглядаються в такому суді, за рішенням Вищої ради правосуддя, що ухвалюється за поданням Голови Верховного Суду, шляхом її передачі до суду, який найбільш територіально наближений до суду, який не може здійснювати правосуддя, або іншого визначеного суду. У разі неможливості здійснення Вищою радою правосуддя такого повноваження воно здійснюється за розпорядженням Голови Верховного Суду. Відповідне рішення є також підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється.

Згідно із частиною першою статті 82 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя може бути переведений, у тому числі тимчасово шляхом відрядження, на посаду судді до іншого суду Вищою радою правосуддя в порядку, передбаченому законом. 

Абзацом другим частини першої статті 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що у період дії надзвичайного чи воєнного стану і за умови зміни територіальної підсудності судових справ, що розглядаються у відповідному суді, в порядку, передбаченому частиною сьомою статті 147 цього Закону, суддя суду, територіальна підсудність справ якого змінюється, може бути без його згоди відряджений для здійснення правосуддя до суду, якому визначається територіальна підсудність справ, що перебували у провадженні суду, в якому працює суддя, а в разі відсутності вакансій у цьому суді - до іншого суду того самого рівня і спеціалізації.

Відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації здійснюється на строк, що визначається Вищою радою правосуддя, але не більше ніж на один рік, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини (частина друга статті 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

VI. ОЦІНКА СУДУ 

Верховний Суд при вирішенні справи за результатом аналізу застосованих норм матеріального права дійшов таких висновків.

Згідно з вимогами пункту 1 розділу ІІ Порядку відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення), затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24.01.2017 № 54/0/15-17 (зі змінами) (далі - Порядок), підставами для відрядження судді є: неможливість здійснення правосуддя у відповідному суді; виявлення надмірного рівня судового навантаження у відповідному суді; припинення роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами; зміна територіальної підсудності судових справ, що розглядаються у відповідному
суді, в порядку, передбаченому частиною сьомою статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Частиною першою статті 125 Конституції України встановлено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України (підпункт 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (щодо принципу інстанційності в системі судів загальної юрисдикції) від 12.07.2011 № 9-рп/2011).

Зазначений конституційний принцип полягає в тому, що суддя першочергово зобов`язаний забезпечити потребу в доступі до правосуддя в суді, до якого він призначений, крім випадків, коли здійснення правосуддя в такому суді є неможливим або коли навантаження в суді, до якого його
призначено, дає змогу без шкоди для реалізації конституційного принципу забезпечення доступу до правосуддя здійснити відрядження судді до іншого суду.

Принцип територіальності проявляється в тому, що місцеві загальні суди утворюються із прив`язкою до адміністративно-територіального устрою, а тому розташовані в одному або декількох районах чи районах у містах, або у місті, або у районі (районах) і місті (містах). Таке розміщення судів робить їх найбільш наближеними до населення та забезпечує доступ громадян до правосуддя з урахуванням навантаження на суди та можливості своєчасного розгляду справ.

Зміна територіальної підсудності судових справ є фактором, який безумовно впливає на рівень судового навантаження та строки розгляду справ.

Як свідчать матеріали справи та встановлено з рішення ВРП від 04.12.2025 №2607/0/15-25, на день розгляду подання ВККС з рекомендацією про відрядження судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області для здійснення правосуддя на території України продовжує діяти правовий режим воєнного стану. Отже, здійснення правосуддя в Добропільському міськрайонному суді Донецької області є неможливим. Територіальну підсудність судових справ Добропільського міськрайонного суду Донецької області змінено шляхом передання до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра.

Наведене свідчить про наявність визначених частиною сьомою статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підстав для відрядження судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області, який найбільш територіально наближений до суду, що не може здійснювати правосуддя.

Механізм тимчасового відрядження суддів без їхньої згоди під час дії правового режиму воєнного стану у зв`язку зі зміною територіальної підсудності справ є реалізацією конституційного принципу територіальності здійснення правосуддя і зумовлений потребою доступності правосуддя.

Абзацом другим частини першої статті 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що у період дії надзвичайного чи воєнного стану і за умови зміни територіальної підсудності судових справ, що розглядаються у відповідному суді, в порядку, передбаченому частиною сьомою статті 147 цього Закону, суддя суду, територіальна підсудність справ якого змінюється, може бути без його згоди відряджений для здійснення правосуддя до суду, якому визначається територіальна підсудність справ, що перебували у провадженні суду, в якому працює суддя, а в разі відсутності вакансій у цьому суді - до іншого суду того самого рівня і спеціалізації.

Відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації здійснюється на строк, що визначається Вищою радою правосуддя, але не більше ніж на один рік, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини (частина друга статті 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Отже, Вища рада правосуддя встановила, що існують підстави для відрядження судді ОСОБА_1, без її згоди, визначені абзацом другим частини першої статті 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Ураховуючи, що територіальну підсудність судових справ Добропільського міськрайонного суду Донецької області змінено, Вища рада правосуддя дійшла висновку, що відрядження судді ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області не
тільки відповідатиме принципу територіальності, а й надаватиме судді гарантії забезпечення незалежності, визначені статтею 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

З рішення ВРП від 04.12.2025 №2607/0/15-25 також видно, що на розгляді Вищої ради правосуддя перебувають скарги судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 та її представника - адвоката Кравця Ростислава Юрійовича - на рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24 про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності (після скасування рішення Вищої ради правосуддя від 31.10. 2024 № 3193/0/15-24 постановою Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2025, справа №990SCGC/27/24, провадження № 11-283сап24).

Згідно з приписами частини другої статті 62 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» з дня ухвалення Дисциплінарною палатою рішення про застосування дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади суддя вважається тимчасово відстороненим від здійснення правосуддя без ухвалення Вищою радою правосуддя окремого рішення.

З-поміж іншого, як слідує з оспореного рішення від 04.12.2025 №2607/0/15-25, ВРП ствердила, що «…Отже, ОСОБА_1 є повноважною суддею, проте не здійснює правосуддя в Добропільському міськрайонному суді Донецької області не лише через зміну територіальної підсудності судових справ цього суду, як зазначено у рішенні ВККСУ від 05.11.2025 № 227/пс-25, а й тому що з 08.07.2024 вважається тимчасово відстороненою від здійснення правосуддя (рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 08.07.2024 № 2060/1дп/15-24)». 

Як вбачається зі змісту позовної заяви, саме з цим вищеозначеним твердженням Вищої ради правосуддя не погоджується позивачка ОСОБА_1 .

Дотримуючись концепції належного урядування, зміст якої, зокрема, розкритий у практиці Європейського суду з прав людини, державні органи повинні діяти вчасно та належним і якомога послідовнішим способом. На них покладається обов`язок запроваджувати внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Відповідно до положень ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Однією зі складових принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає здійснення регулювання та застосування норм у відповідних правовідносинах у той спосіб, що особа до якої положення закону, які підлягають застосуванню у виниклих відносинах, мала можливість розумну та реальну можливість передбачити правові наслідки застосування конкретно-визначеної норми права. В протилежному ж випадку, а саме у разі неоднозначності норми або у випадку неоднакового регулювання положеннями закону один і тих самих правовідносин, буде мати місце ситуація за якої особа буде поставлена у стан правової невизначеності.

У рішенні Конституційного Суду України від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023 було наголошено, що «складовим елементом принципу юридичної визначеності як вимоги правовладдя є принцип правомірних сподівань (legitimate expectations), який, за тлумаченням Венеційської Комісії, виражає ідею, що органи публічної влади повинні додержуватись не лише приписів актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених [у особи] сподівань; згідно з доктриною правомірних сподівань - ті, хто чинить добросовісно на підставі права, яким воно є, не повинні відчувати краху надій щодо
своїх правомірних сподівань [спеціальне Дослідження Венеційської Комісії «Мірило правовладдя», CDL-AD(2016)007, пункт ІІ.В.5.61]»; «одночасна дія актів права того самого рівня, які неоднаково регулюють те саме питання не відповідає вимозі юридичної визначеності як складнику правовладдя, установленого приписом частини першої статті 8 Конституції України за формулою:
«В Україні визнається і діє принцип верховенства права» (абзаци другий, шостий підпункту 2.6 пункту 2 мотивувальної частини).

Як було наголошено у рішенні ЄСПЛ «Волков проти України» (заява № 21722/11, п.п.170, 171), вислів «згідно із законом» …. також стосується якості закону, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе (рішення у справі «Копп проти Швейцарії» (Корр v. Switzerland), заява № 23224/94, п. 55); «якість закону» передбачає, inter alia (з лат. «серед інших речей і справ»), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на конвенційні права особи (рішення у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, п. 39); законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів (рішення у справі «Р.G. та J.Н. проти Сполученого Королівства» (P.G. and J.Н. v. the United Kingdom), заява №44787/98, п. 46). Крім того, у пункті 179 цього Рішення ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність конкретної і послідовної практики тлумачення відповідного положення закону була фактором, який призвів до висновку щодо передбачуваності зазначеного положення (рішення у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» (Goodwin v.the United Kingdom), заява № 17488/90, п. 33).

Повертаючись до обставин справи, зі змісту позовної заяви слідує, що предметом оскарження є саме протиправність окремих положень рішення ВРП №2607/0/15-25 від 04.12.2025 в частині
визнання позивачки - ОСОБА_1 такою, що вважається тимчасово відстороненою від здійснення правосуддя. 

Як вже зазначалось вище, статтею 70 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» передбачено, що переведення судді з одного суду до іншого здійснюється Вищою радою правосуддя на підставі та в межах рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України і доданих до неї матеріалів.

Дійсно, на виконання цих функцій, Вища рада правосуддя, розглянувши подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, дійшла висновку про наявність визначених законом підстав для відрядження судді ОСОБА_1 

Верховний Суд, аналізуючи зміст рішення ВККС №227/пс-25 від 05.11.2025 про внесення подання з рекомендацією про відрядження судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області для здійснення правосуддя строком на 1 (один) рік, а також повідомлення Державної судової адміністрації №8-20698/25 від 17.10.2025 про необхідність розгляду питання щодо відрядження судді, дійшов висновку, що вимога такого відрядження зумовлена саме суспільною потребою, яка полягала в тому, щоб позивачку було відряджено саме з метою здійснення правосуддя. 

При цьому ні зі змісту рішення ВККС №227/пс-25 від 05.11.2025, ні з повідомлення Державної судової адміністрації №8-20698/25 від 17.10.2025 не вбачається, що позивачку вважали тимчасово відстороненою саме через дисциплінарне провадження, навпаки, йшлося про те, що через воєнні дії позивачка не може здійснювати правосуддя за своєю територіальною підсудністю, а тому є потреба у відрядженні саме для здійснення правосуддя.

Верховний Суд зауважує, що Вища рада правосуддя, приймаючи рішення №2607/0/15-25 від 04.12.2025 про відрядження судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1, не повинна була вдаватись до аналізу та оцінки відстороненню позивачки від здійснення правосуддя, оскільки вирішуючи питання про відрядження судді, функція ВРП у цій ситуації вичерпана без додаткового дослідження та моніторингу інших питань. 

Варто зазначити про те, що Вища рада правосуддя, розглядаючи відповідне питання (про відрядження судді), вийшла за межі предмета, визначеного рішенням ВККС №227/пс-25 від 05.11.2025 та обсягу його розгляду. 

Зміст рішення ВРП №2607/0/15-25 від 04.12.2025 свідчить, що ВРП надала оцінку обставинам та аспектам, які не були предметом порушеного перед нею питання, а також фактично сформувала висновки щодо обставин, які не охоплювались дослідженням у цій процедурі. Такий підхід призвів до розширеного тлумачення обсягу своїх повноважень у вирішенні цього питання і підміни суті розгляду.

Більш того, твердження в рішенні Вищої ради правосуддя від 04.12.2025 про те, що ОСОБА_1 є повноважною суддею, проте не здійснює правосуддя не лише через зміну територіальної підсудності судових справ, а й тому що вважається тимчасово відстороненою від здійснення правосуддя, є суперечливими. З одного боку ВРП констатує належну професійну характеристику судді, водночас з іншого - стверджує про її відсторонення, що свідчить про непослідовність мотивування, суперечність та відсутність належного балансу. Тому, Суд вважає наведене формулювання некоректним та таким, що не може свідчити про обґрунтованість і законність рішення суб`єкта владних повноважень. 

Відповідно до вимог законодавства та критеріїв судового контролю, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення Вищої Ради правосуддя повинні бути прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, бути належним чином мотивованими та обґрунтованими, а також забезпечувати дотримання принципу пропорційності - тобто справедливого балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване відповідне рішення. Невиконання зазначених вимог свідчить про протиправність такого рішення та є підставою для його скасування. 

ВРП є суб`єктом владних повноважень, тож у справах про оскарження її рішення суд, який розглядає таку справу в порядку адміністративного судочинства, повинен перевірити відповідність цього рішення критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС, а відповідач, на якого як суб`єкта владних повноважень згідно з частиною другою статті 77 КАС покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, повинен, своєю чергою, довести перед судом, що спірне рішення цим критеріям відповідає.

Підсумовуючи наведене колегія суддів вважає, що за встановлених в цій справі обставин та правового регулювання спірних відносин окремі положення рішення Вищої ради правосуддя не відповідають переліченим у цій статті критеріям, зокрема таким як обґрунтованість (тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають для нього значення), безсторонність (неупередженість), добросовісність, розсудливість, пропорційність, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), відповідно спірні окремі положення Рішення є протиправними.

Беручи до уваги встановлені у цій справі фактичні обставини, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 2, 72-78, 241-246, 250, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування окремих положень рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати в частині окремих положень рішення Вищої ради правосуддя «Про відрядження судді Добропільського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 до Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області для здійснення правосуддя» №2607/0/15-25 від 04 грудня 2025 року, а саме: «…Отже, ОСОБА_1 є повноважною суддею, проте не здійснює правосуддя в Добропільському міськрайонному суді Донецької області не лише через зміну територіальної підсудності судових справ цього суду, як зазначено у рішенні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 05 листопада 2025 року № 227/пс-25, а й тому що з 08 липня 2024 року вважається тимчасово відстороненою від здійснення правосуддя (рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 08 липня 2024 року № 2060/1дп/15-24)…».

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду 16.02.2026. 

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева,
І.А. Гончарова, 
 В.П. Юрченко, 
 В.В. Хохуляк, 
 Р.Ф. Ханова, 
Судді Верховного Суду