ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/2847/25
Номер провадження 22-ц/818/561/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді (судді-доповідача) Мальованого Ю.М.,
суддів Люшні А.І., Маміної О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 02 липня 2025 року в складі судді Василенко О.Я. по справі № 641/2847/25 за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернувся до банку щодо отримання банківських послуг та підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк».
28 січня 2024 року, будучи клієнтом банку, позичальник уклав кредитний договір № АВН0СТ155101706440812458 щодо надання кредиту в розмірі 60 000,00 грн строком на 60 місяців, тобто до 27 січня 2029 року, зі сплатою процентів у розмірі 75,00 % щорічно та комісії 0 грн.
Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 21 квітня 2025 року складає 81 096,19 грн, з яких: 58 770,51 грн – загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 21 220,52 грн - загальний залишок заборгованості за процентами, 1105,16 грн - загальний залишок заборгованості за пенею. 
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № АВН0СТ155101706440812458 від 28 січня 2024 року у розмірі 81 096,19 грн станом на 21 квітня 2025 року, а також 2422,40 грн судового збору.
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 02 липня 2025 року позовні вимоги АТ «Акцент-Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором від 28 січня 2024 року в сумі 20 409,90 грн, а також судовий збір в сумі 605,60 грн, а всього 21 015,50 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що строк повернення кредиту в повному обсязі, встановлений умовами договору до 27 січня 2029 року, ще не настав, АТ «А-Банк» не надало доказів направлення відповідачу вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим відсутні підстави для повного дострокового стягнення коштів за договором, тож з відповідача підлягає стягненню лише прострочена поточна заборгованість, яка станом на час звернення до суду з позовом складає 20 409,90 грн, з яких 975,04 грн - за тілом кредиту, 18 329,70 грн – за простроченими процентами, 1105,16 грн - за пенею. 
На вказане судове рішення 30 липня 2025 року через систему «Електронний суд» АТ «Акцент-Банк» до суду апеляційної інстанції подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду – скасувати в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що безпідставним є посилання суду на положення ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки у даному випадку застосовуються положення кредитного договору. Пунктом 6 Паспорту споживчого кредиту передбачено, що в разі наявності заборгованості у Клієнта із сплати Щомісячного мінімального платежу понад 90 днів, Банк має право достроково розірвати Кредитний договір та здійснити дії, направлені на погашення залишку Заборгованості, що виникла при користуванні Клієнтом Послугою "Швидка готівка". Умовами кредитного договору не передбачено обов`язкове повідомлення про вимогу дострокового погашення кредиту, оскільки в даному випадку Банк з даною вимогою звернувся безпосередньо до суду, а відповідач знав, що він порушив вимоги кредитного договору, оскільки мав графік погашення кредиту. Достроковим стягнення було не по всій кредитній заборгованості, а лише по тій її частині, платежі по якій були визначені до сплати в терміни після дати звернення до суду. Таким чином, всі платежі з дати укладання договору по дату подання позову, які відповідач повинен був у відповідності до договору сплатити, не є такими, що мають статус дострокового стягнення. 
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу АТ «Акцент-Банк» на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 02 липня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга банку задоволенню не підлягає з таких підстав.
Судом встановлено, що з Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку від 18 травня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 , ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг АТ «Акцент-Банк», виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку (а.с. 7-8).
У подальшому АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір з послугою «Швидка готівка» шляхом подачі заяви клієнта від 28 січня 2024 року № ABH0CT155101706440812458 (а.с. 11-15).
Заявою передбачено умови кредитного договору, а саме: вид кредиту – послуга «швидка готівка», тип кредиту – кредит строковий, мета отримання – придбання товару/здійснення платежу/оплата послуг, сума кредиту 60 000,00 грн, строк кредиту – 60 місяців, до 27 січня 2029 року включно; процентна ставка (фіксована) 75 % на рік, розмір щомісячного платежу 3900,71 грн, номер платіжної картки, що є доступом до поточного рахунку, на який зараховується сума кредиту, 5169155123183400. 
Пунктом 12 заяви передбачено, що у випадку порушення Клієнтом зобов`язань із погашення Заборгованості Клієнт сплачує Банку пеню у розмірі 0,07% (не менше 1 грн) від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, при цьому пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 (п`ятнадцять) відсотків суми простроченого платежу.
Позичальник погодився, що ця Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Паспортом споживчого кредиту, Таблицею обчислення загальної вартості кредиту становлять Договір, він отримав їх примірники, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.
Заява підписана ОСОБА_1 шляхом накладання електронного підпису, що перевіряється за допомогою відкритого ключа 035112cbd811247616c03139ea340d44ac6c1946 fcc28a110d1921c7a84eb04421 (а.с. 13).
Того ж дня ОСОБА_1 електронним підписом підписав Паспорт споживчого кредиту «Швидка готівка», який містить інформацію про умови кредитування, чинну до 23:59 27 січня 2029 року, та Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, згідно якої кредит має бути повернутий до 27 січня 2029 року (а.с. 9-10, 14).
Перерахування АТ «А-Банк» на рахунок ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 60 000,00 грн згідно вказаного договору підтверджується копією меморіального ордеру № TR.34607615.29582.65455 від 28 січня 2024 року (а.с. 17).
Випискою по кредиту ОСОБА_1 підтверджується, що він, починаючи з 28 січня 2024 року, користувався кредитними коштами, а також частково погашав заборгованість. Згідно виписки за період з 28 січня 2024 року по 20 квітня 2025 року заборгованість склала 80 975,78 грн (а.с. 18-19).
З наданого банком розрахунку вбачається, що станом на 21 квітня 2025 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитом в розмірі 81 096,19 грн, з яких: 58 770,51 грн – загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 21 220,52 грн - загальний залишок заборгованості за процентами, 1105,16 грн - загальний залишок заборгованості за пенею. При цьому, залишок простроченої заборгованості за тілом кредиту - 975,04 грн, за простроченими процентами – 18 329,70 грн (а.с. 16). 
ОСОБА_1 надав до суду першої інстанції копії платіжних доручень від 19 травня 2025 року та 18 червня 2025 року про сплату коштів на загальну суму 10 000,00 грн. Водночас, в призначенні платежу зазначено «на поповнення картки НОМЕР_1 ..», тому суд не визнав такі доручення доказом оплати саме заборгованості за кредитним договором.
Частково задовольняючи позовні вимоги банку суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача підлягає стягненню лише прострочена заборгованість станом на час звернення банку до суду у розмірі 20 409,90 грн, оскільки строк повернення кредиту у повному обсязі ще не настав, та з досудовою вимогою банк до ОСОБА_1 не звертався.
З такими висновками суду колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулює Закон України «Про захист прав споживачів», який також встановлює права споживачів, визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 вказаного Закону).
У чинній до 10 червня 2017 року редакції частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було закріплено, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Згідно із частиною четвертою статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.
У постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».
Враховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц дійшла висновку, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Звертаючись до суду з позовом АТ «Акцент-Банк» посилалося на те, що через неналежне виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором споживчого кредиту «Швидка готівка» № ABH0CT155101706440812458 від 28 січня 2024 року у нього утворилась заборгованість в розмірі 81 096,19 грн, з яких: 58 770,51 грн – загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), 21 220,52 грн - загальний залишок заборгованості за процентами, 1105,16 грн - загальний залишок заборгованості за пенею. 
Як було встановлено судом та не оспорюється сторонами, кредитний договір укладений сторонами в електронній формі, яка відповідно до ст. 207 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми. Кредитор свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідач у ході розгляду справи факту укладення договору і наявності заборгованості не заперечував, посилався лише на її часткове погашення.
З матеріалів справи вбачається, що АТ «Акцент-Банк» просило достроково стягнути з відповідача всю суму кредиту.
Разом з тим, як вбачається з умов договору та графіку погашення (таблиці), сторонами погоджено строк кредитування до 27 січня 2029 року, який станом на час звернення банку до суду (21 квітня 2025 року) ще не сплинув.
АТ «Акцент Банк» не надало доказів на підтвердження факту надіслання відповідачу та отримання ним вимоги про сплату простроченої кредитної заборгованості, у разі невиконання якої банк мав намір реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту у судовому порядку.
Вказане свідчить про порушення позивачем передбаченого законодавством обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
ОСОБА_1 не отримував досудову вимогу банку, відповідно не мав об`єктивної можливості виконати передбачений частиною четвертою статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» обов`язок щодо повернення простроченої суми заборгованості за договором про споживчий кредит.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що існують правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача лише простроченої станом на 21 квітня 2025 року заборгованості за кредитним договором № ABH0CT155101706440812458 від 28 січня 2024 року.
Крім цього, колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права повторно звернутися до суду із позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № ABH0CT155101706440812458 від 28 січня 2024 року у разі встановлення прострочення позичальником сплати відповідних платежів та виконання всіх передбачених чинним законодавством вимог щодо обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту або після закінчення строку дії договору.
Доводи банку щодо того, що умовами кредитного договору не передбачено обов`язкове направлення вимоги щодо дострокового погашення кредиту, колегія суддів відхиляє, оскільки необхідність досудового врегулювання за обставин даної справи перебачено законом (ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування»), а умови договору не повинні йому суперечити, адже відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. 
До того ж, умова про те, що в разі наявності заборгованості у клієнта із сплати щомісячного мінімального платежу понад 90 днів, Банк має право достроково розірвати кредитний договір та здійснити дії, направлені на погашення залишку заборгованості, передбачена не заявою про надання послуги «Швидка готівка», а Паспортом споживчого кредиту, тоді як такий Паспорт є інформацією, тобто довідкою для споживача, та така інформація не може бути взята судом до уваги як доказ підтвердження конкретних умов кредитування. Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20.
Твердження банку щодо того, що заборгованість, яку він просить стягнути, не має статусу дострокового стягнення, є необґрунтованими, оскільки звернувшись 21 квітня 2025 року до суду із даним позовом АТ «А-Банк» вимагав повернення тіла кредиту у розмірі 58 770,51 грн, тобто залишку всієї суми кредиту (60 000,00 грн), що підлягала поверненню щомісячними платежами до 27 січня 2029 року. Вказане свідчить про те, що кредитор вимагає від боржника дострокового повернення всієї суми кредиту зі сплатою процентів.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірені доводи сторін та дана їм належна оцінка.
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу АТ «А-Банк» необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, в тому числі на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 02 липня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 16 березня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді А.І. Люшня

О.В. Маміна