ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 752/8936/24
провадження № 61-16170св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач - заступник керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаврилова Ольга Василівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай Ірина Володимирівна, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Головне управління Держгеокадастру 
у місті Києві та Київській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2025 року у складі судді Слободянюка А. В., ухвалу Київського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., 
Оніщука М. І., Шебуєвої В. А. та постанову Київського апеляційного суду від 
25 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У квітні 2024 року заступник керівника Київської міської прокуратури 
в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаврилова О. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай І. В., Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Головне управління Держгеокадастру 
у місті Києві та Київській області, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного та водного фондів.

Позов, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, мотивовано тим, що рішенням Київської міської ради від 02 грудня 1999 року № 147/649 створено на території острова Жуків у м. Києві ландшафтний заказник місцевого значення «Острів Жуків», площа якого становить 1 794,6 га.

Прокурор зазначав, що власниками земельних ділянок з кадастровими номерами 8000000000:90:402:0029, площею 0,0952 га, 8000000000:90:402:0034, площею 0,0953 га, які, на підставі рішень Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року № 635/2704 і від 27 листопада 2009 року № 837/2906 були 
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відповідно, які відчужили їх ОСОБА_1 , яка об`єднала їх в одну земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:90:402:0038, площею 0,1905 га, яка 14 травня 2024 року відчужила її ОСОБА_2 , який в подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 
16 травня 2024 року відчужив її ОСОБА_3 .

Таким чином, останнім власником земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:402:0038, площею 0,1905 га, є ОСОБА_3 .

Позивач вказував, що згідно з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 07 листопада 2023 року № ДК/8-А/2023, складеним Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, спірна земельна ділянка розташована в межах території, яка за функціональним призначенням належить до території лугів та лугопарків, 
а також розташована в межах об`єкта природно-заповідного фонду ландшафтного заказника місцевого значення «Острів Жуків», прибережної захисної смуги заток річки Дніпро. Вказана земельна ділянка частково огороджена парканом, не використовується, вільна від будь-якої забудови, вкрита зеленими насадженнями та частково розташована в межах акваторії затоки річки Дніпро.

Посилаючись на те, що землі природно-заповідного фонду перебувають під особливою охороною держави та заволодіння ними є недопустимим, а також, що заволодіння землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України 
є неможливим, прокурор просив:

- усунути перешкоди власнику, територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:402:0038, шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Мамай І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 73107303, від 14 травня 2024 року та здійснену 13 травня 
2024 року на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта 2935075280000, номер запису про право власності 54992353, з одночасним припиненням права власності 
ОСОБА_1 на нього;

- усунути перешкоди власнику, територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:402:0038, шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Мамай І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 73146028, від 15 травня 2024 року та здійснену 14 травня 
2024 року на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта 2935075280000, номер запису про право власності 55026352, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 на нього;

- усунути перешкоди власнику, територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:402:0038, шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Мамай І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 73167400, від 16 травня 2024 року та здійснену 16 травня 
2024 року на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта 2935075280000, номер запису про право власності 55044560, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_3 на нього;

- усунути перешкоди власнику, територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:90:402:0038, шляхом зобов`язання 
ОСОБА_3 повернути земельну ділянку, площею 0,1905 га, з кадастровим номером 8000000000:90:402:0038 територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради;

- усунути перешкоди власнику, територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, у користуванні та розпорядженні об`єктом природно-заповідного та водного фондів шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:402:0038, площею 0,1905 га, з одночасним припиненням усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05 лютого 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

20 травня 2025 року від представника ОСОБА_3 - адвоката Желізняка К. О. надійшло клопотання про залишення позовної заяви без руху з підстав невнесення прокурором на депозитний рахунок суду грошових коштів, які дорівнюють вартості спірного майна, а також відсутності експертно-грошової оцінки спірної ділянки. 

11 липня 2025 року від заступника керівника Київської міської прокуратури надійшли письмові заперечення на клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху, у яких вказується на безпідставність заявленого клопотання. 

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 липня 2025 року позов залишено без руху.

Надано позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, для долучення експертно-грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:402:0038, чинної на дату подання заяви про зміну предмета позову, а також внесення на депозитний рахунок Голосіївського районного суду м. Києва прокурором або Київською міською радою, 
в інтересах якої поданий позов, грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки.

Ухвалу суду мотивовано тим, що Законом України від 12 березня 2025 року 
№ 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ), який набув чинності 09 квітня 2025 року, внесено зміни, зокрема, до статей 261, 388, 390 
і 391 ЦК України, у зв`язку з чим позивач має надати експертно-грошову оцінку земельної ділянки, яка є предметом позову в цій справі, чинну на дату подання заяви про зміну предмета позову, а також внести на депозитний рахунок Голосіївського районного суду м. Києва прокурором або Київською міською радою, в інтересах якої поданий позов, грошові кошти у розмірі вартості спірної земельної ділянки.

28 липня 2025 року від заступника керівника Київської міської прокуратури 
на виконання вимог ухвали надійшли письмові пояснення, в яких заявник зазначав, що позовну заяву було подано до суду 23 квітня 2024 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до ЦК України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача».

Вказував на те, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвалу суду мотивовано тим, що згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 
05 квітня 2001 року № 3-рп/2001,від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правові відносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи, але це положення стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Суд першої інстанції зазначив, що положення Закону № 4292-ІХ пом`якшують цивільно-правову відповідальність добросовісних набувачів, яким у даній справі за результатами її розгляду може бути встановлено відповідача - фізичну особу, звільняючи їх від обов`язку пред`явлення окремого позову до держави чи територіальної громади в разі задоволення позову вищевказаної категорії, та захищають такого добросовісного набувача шляхом перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна 
з депозитного рахунку суду.

Тому цей Закон має зворотну дію в часі, в тому числі і абзац другий частини четвертої статті 177 ЦПК України і стаття 390 ЦК України, якими врегульовано порядок компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна.

Також суд першої інстанції відхилив доводи прокурора про те, що відповідачі, за обставинами справи, при купівлі спірних земельних ділянок діяли недобросовісно, зважаючи на їх правовий статус як земель водного і природно-заповідного фондів, а також на поведінку відповідачів після відкриття провадження у справі - спірні земельні ділянки були спочатку об`єднані, а потім були двічі відчужені з інтервалом в 1 день.

Суд першої інстанції вважав, що такі доводи прокурора суперечать визначенню добросовісного набувача, передбаченого нормами статті 388 ЦПК України, та фактично базуються на припущеннях. При цьому, давати оцінку обставинам добросовісності чи недобросовісності дій відповідачів при набутті у власність спірної земельної ділянки, судом може бути з`ясовано при вирішенні спору по суті, а не на стадії залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку 
з невиконанням ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

Короткий зміст заяви про забезпечення позову

Під час апеляційного перегляду справи заступник керівника Київської міської прокуратури подав до апеляційного суду заяву, у якій, посилаючись на ризик подальшого відчуження земельної ділянки, просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку 
з кадастровим номером 8000000000:90:402:0038, площею 0,1905 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2935075280000; заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів, щодо об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:402:0038, площею 0,1905 га; заборонити ОСОБА_3 або будь-яким іншим особам, в тому числі за його дорученням, здійснювати будь-які дії із земельною ділянкою 
з кадастровим номером 8000000000:90:402:0038, площею 0,1905 га, що можуть призвести до погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельної ділянки; заборонити державним кадастровим реєстраторам Держгеокадастру та державним кадастровим реєстраторам його територіальних органів здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:402:0038, площею 0,1905 га, у тому числі, внесення змін до відомостей Державного земельного кадастру про право власності на вказану земельну ділянку, вчинення дій щодо її поділу, об`єднання або інших дій, які можуть призвести до зміни об`єкта цивільних прав.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року 
у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалу суду мотивовано тим, що заявник не навів обставин, які б давали підстави вважати, що рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог, може бути не виконане власником земельної ділянки. Суду не надано доказів того, що ОСОБА_3 вчиняє будь-які дії, направлені на відчуження спірної земельної ділянки.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради залишено без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 
2025 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

20 грудня 2025 року заступник керівника Київської міської прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року та ухвалити нове удове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що неодноразове відчуження спірної земельної ділянки підтверджує ризик подальшого її відчуження і засвідчує обґрунтованість тверджень прокурора про необхідність застосування у справі заходів забезпечення позову, оскільки їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади міста Києва, які полягають у забезпеченні повернення законному власнику прав на спірну земельну ділянку.

23 січня 2026 року заступник керівника Київської міської прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду:
- від 12 жовтня 2021 року у справі № 905/2382/18, від 21 липня 2021 року 
у справі № 904/903/20, від 20 січня 2021 року у справі № 905/2382/18, від 
12 листопада 2020 року у справі № 911/956/17, згідно з якими факт подання позовної заяви із зазначенням вимог та підстав такого звернення 
є реалізацією права на судовий захист та за своєю правовою природою 
є процесуальною дією, що зумовлює обов`язок суду розглянути спір із застосуванням до спірних правовідносин процесуального закону, чинного на дату звернення відповідної особи до суду та розгляду її позовних вимог;
- від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23, згідно з яким суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту;
- від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, згідно з яким саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін із урахуванням фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту;
- від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 18 квітня 2022 року 
у справі № 520/1185/16ц, згідно з якими при визначенні інтересу також потрібно керуватися принципом розумності, який характерний як для оцінки 
і врахування поведінки учасників цивільного обороту, так і для тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, та процесуальних норм;
- від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 26 лютого 2025 року 
у справі № 175/144/19, згідно з якими за змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне;
- від 30 квітня 2025 року у справі № 686/14711/21, відповідно до якого набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна;
- від 02 квітня 2025 року у справі № 295/8000/13-ц, від 30 жовтня 2024 року 
у справі № 354/717/14-ц, де визначено, що закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі;
- від 12 листопада 2025 року у справі № 127/8274/24, згідно з яким коли прокурор обґрунтовує позов недобросовісністю набувачів, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України до спірних правовідносин не застосовується, питання про добросовісність / недобросовісність набувача судом може бути вирішено лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення.

Доводи інших учасників справи

07 січня 2026 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 20 листопада 
2025 року - без змін.

Відзив мотивовано тим, що позивач не надав доказів, які б підтверджували, що відповідач вчиняє будь-які дії, направлені на відчуження спірної земельної ділянки. Також заявник не навів обставин, які давали б підстави уважати, що рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог, може бути не виконане власником земельної ділянки. 

19 і 21 січня 2026 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подала до Верховного Суду додаткові пояснення, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 
20 листопада 2025 року - без змін.

19 лютого 2026 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки судів, викладені в оскаржуваних судових рішеннях, є обґрунтованими, а судові рішення - такими, що ухвалені відповідно до норм матеріального і процесуального права.

Рух касаційних скарг та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 листопада 
2025 року у справі та витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року 
у справі.

31 березня 2026 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційних скарг, урахувавши аргументи, наведені 
у відзивах на касаційні скарги та додаткових поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року підлягає задоволенню, а касаційна скарга заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 листопада 
2025 року підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

Розумність характерна та властива як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року 
у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі 
№ 209/3085/20).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту 
(постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

09 квітня 2025 року набрав чинності Закон № 4292-ІХ, яким внесено зміни, зокрема, до статей 388, 390, 391 ЦК України та статей 177, 185, 265 ЦПК України.

Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена 
в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви (частина п`ята статті 390 ЦК України в редакції Закону № 4292-IX).

У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви (абзац другий частини четвертої статті 177 ЦПК України у редакції Закону № 4292-IX).

Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється 
з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму (абзац третій частини другої статті 185 ЦПК України у редакції Закону № 4292-IX).

У пункті 2 розділу ІІ Закону № 4292-IX зазначено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.

У справі, що переглядається:
звертаючись із позовом, прокурор вказував про наявність підстав для повернення земельної ділянки;
поза увагою судів залишилось те, що обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду встановлений у нормах матеріального права, зокрема в частині п`ятій статті 390 ЦК України. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому у разі подання та розгляду судом позову про витребування майна 
у недобросовісного набувача частина п`ята статті 390 ЦК України не підлягає застосуванню. 

За таких обставин суди зробили неправильні висновки про залишення позову без розгляду.

Щодо ухвали Київського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частинами першою та другою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, 
з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає 
в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема,
з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом
залежно до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі
№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову 
з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає 
з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має 
з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Встановивши, що прокуратура не надала доказів на підтвердження викладених обставин щодо спроб реалізації відповідачем спірної земельної ділянки, адже саме лише посилання у заяві на потенційну можливість такої реалізації без наведення відповідного обґрунтування не може бути достатньою підставою для задоволення заяви, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

Верховний Суд погоджується з ухвалою апеляційного суду.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції по суті вирішення заяви про забезпечення позову та не дають підстав вважати, що апеляційний суд порушив норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України). Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2025 року та постанова Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року ухвалені без дотримання норм процесуального та з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому оскаржені судові рішення слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року слід залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року залишити без змін.

Касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 рокускасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді: 	А. Ю. Зайцев  	
	Є. В. Коротенко  	
	В. М. Коротун  	
	М. Ю. Тітов