Справа № 128/255/23
Провадження 2/127/2447/23

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року 	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Борисюк І.Е., 
за участю: секретаря судового засідання Обертун Н.М.,
адвоката позивачки – Ткачук В.В.,
адвоката відповідача – Медончак М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - 

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького районного суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позов мотивований тим, що 25.05.1995 між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб. До грудня 2021 року подружжя проживало однією сім`єю, однак внаслідок погіршення стосунків, зокрема вчинення відповідачем відносно позивачки та дочки домашнього насильства, сторони припинили подружні стосунки і наразі перебувають на стадії розірвання шлюбу. За час шлюбу подружжям було набуто земельну ділянку площею 0, 1000 га, кадастровий номер 0520682803:02:002:0452, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2013, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. У 2013 році сторони здійснили продаж квартири АДРЕСА_2 і на виручені кошти побудували будинок на вказаній земельній ділянці, в якому проживали разом з січня місяця 2014 року по грудень місяць 2021 року. Будинок повністю придатний до проживання у ньому, облаштований комунікаціями, електрикою, закінчений ремонт на першому поверсі. Проте через небажання відповідача, як титульного володільця земельної ділянки на якій збудований будинок, він не був офіційно введений в експлуатацію та не зареєстрований як об`єкт нерухомого майна. Позивачка вважає, що має право на частку вищевказаної земельної ділянки та об`єкту незавершеного будівництва, розташованого на цій земельній ділянці. Добровільної згоди на поділ майна між подружжям досягнуто не було. 
Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду адвоката позивачки із вимогою про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за відповідачем права власності на земельну ділянку площею 0, 1000 га, кадастровий номер 0520682803:02:002:0452, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та об`єкт незавершеного будівництва, розташований на цій земельній ділянці і стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації за частку у цьому майні. Також адвокат позивачки просила стягнути із відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 08.02.2023 було відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд якої вирішено провести в загального позовного провадження; запропоновано учасникам справи надати заяви по суті справи у строк, встановлений судом.
Також ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 08.02.2023 позивачці відстрочено сплату судового збору за подання даної позовної заяви до визначення вартості майна.
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 08.06.2023 вищевказану цивільну справу передано до Вінницького міського суду Вінницької області в порядку, встановленому ст. 31 ЦПК України.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.07.2023 вказану справу прийнято до свого провадження, вирішено розпочати розгляд справи спочатку, призначивши підготовче засідання.
У строк, визначений ухвалою суду від 08.02.2023, від відповідача відзив на позов не надійшов. 
Ухвалою суду від 24.10.2023 у справі було призначено комплексну будівельно-технічну, оціночно-будівельну і оціночно-земельну експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено.
Ухвалою суду від 09.07.2024 було поновлено провадження у справі для вирішення клопотання експерта.
Ухвалою суду від 13.08.2024 частково задоволено клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи.
07.11.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю «Подільський центр судових експертиз» ухвалу суду від 24.10.2023 залишено без виконання у зв`язку з незабезпеченням доступу до об`єкта дослідження та повернуто на адресу суду матеріали цивільної справи.
Ухвалою суду від 11.11.2024 було поновлено провадження у справі.
Ухвалою суду від 06.01.2025 задоволено клопотання адвоката позивачки про повторне направлення ухвали суду від 24.10.2023 про призначення у справі експертизи на виконання; зупинено провадження у справі на час проведення експертизи.
18.06.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Подільський центр судових експертиз» надійшов висновок експерта № 798 від 16.06.2025.
Ухвалою суду від 07.07.2025 було поновлено провадження у справі.
22.09.2025 на адресу суду від адвоката позивачки надійшла заява про збільшення позовних вимог, яка обґрунтована тим, що після отримання висновку експерта за результатами призначеної судом комплексної будівельно-технічної, оціночно-будівельної і оціночно-земельної експертизи було встановлено ринкову вартість спільного майна подружжя, яке є предметом спору. Тому, адвокат позивачки збільшила позовні вимоги в частині розміру грошової компенсації вартості частки спірного майна і просила стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію вартості частки земельної ділянки площею 0, 1000 га, кадастровий номер 0520682803:02:002:0452, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 649 287, 00 гривень та вартості частки об`єкта незавершеного будівництва, розташованого на цій земельній ділянці, в розмірі 716 051, 50 гривень. Решту вимог адвокат позивачки підтримала.
Ухвалою суду від 23.09.2025 було прийнято до розгляду заяву адвоката позивачки про збільшення позовних вимог та запропоновано учасникам справи надати відповідні заяви по суті справи.
Від відповідача та/або його адвоката відзив на позовну заяву з урахуванням збільшених позовних вимог на адресу суду не надійшов.
Ухвалою суду від 17.11.2025 підготовче провадження було закрито і призначено справу до судового розгляду по суті.
03.02.2026 судом було відмовлено в задоволенні клопотання адвоката відповідача про витребування з ІНФОРМАЦІЯ_1 і МОУ відомостей щодо можливої мобілізації відповідача з метою його розшуку, оскільки він не виходить на зв`язок із своїм адвокатом, про що постановлено відповідну ухвалу без оформлення окремого документа, яку занесено до протоколу судового засідання.
У судовому засіданні адвокат позивачки підтримала збільшені позовні вимоги, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, та просила їх задовольнити.
Адвокат відповідача заперечувала щодо задоволення позовних вимог, аргументуючи тим, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар, оскільки він є неплатоспроможнім, суперечитиме принципу пропорційності та порушуватиме баланс інтересів. 
При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Як вбачається з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 13.02.2023 у справі № 129/2336/22, яке набрало законної сили 31.03.2023, зареєстрований 25.05.1995 Вінницьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , актовий запис № 1022, розірвано. 
27.05.2013 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 1000 га, кадастровий номер 0520682803:02:002:0452, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. і зареєстрований в реєстрі за № 464. (т. 2 а.с. 158-161)
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності від 27.05.2013, на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку. (т. 1 а.с. 13-13зв.)
Як вбачається із висновку експерта № 798 від 16.06.2025, за результатами проведення судової комплексної будівельно-технічної, оціночно-будівельної і оціночно-земельної експертизи у даній цивільній справі, під час проведення дослідження експертом було встановлено, що на вищевказаній земельній ділянці розташований об`єкт незавершеного будівництва – двоповерховий будинок з підвалом, ворота, хвіртка, огорожа та вигрібна яма. За результатами візуально-інструментального обстеження, дослідження матеріалів цивільної справи та нормативних документів у галузі будівництва зроблено висновок, що ступінь готовності даного незавершеного будівництвом об`єкта станом на час проведення дослідження становить 98, 42 %.
У матеріалах цивільної справи N? 128/255/23 на арк. 130 міститься повідомлення про початок виконання будівельних робіт/ про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт від 11 червня 2013р. будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд в 
АДРЕСА_1 , вид будівництва - нове, код об?єкта 1110.3, будівельний паспорт N?254, виданий відділом містобудування та архітектури Вінницької районної державної адміністрації від 10.06.2013р., категорія складності об?єкта - II. Відповідальним за виконання робіт є ОСОБА_2 .
Доказів того, що вищевказаний об`єкт будівництва прийнятий до експлуатації, суду не надано.
Позивачка вважає, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Взаємної згоди між колишнім подружжям щодо поділу даного майна не досягнуто.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 – ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви , а відповідач - разом з поданням відзиву.
Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.
Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. 
Також, судом в ході розгляду справи неодноразово роз`яснювалось сторонам наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.
Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.
Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 – п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення викладені в заявах по суті справи та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи нижченаведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню.
Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.05.1995, який рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 13.02.2023 у справі № 129/2336/22, було розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами було набуто нерухоме майно, а саме земельну ділянку площею 0, 1000 га, кадастровий номер 0520682803:02:002:0452, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на якій в період шлюбу було побудовано двоповерховий будинок, який наразі не введено в експлуатацію і право власності на який, відповідно, не зареєстровано. 
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України).
Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ст. 190 ЦК України).
До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень ст. 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма ч. 3 ст. 368 ЦК України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (ч. 1 ст. 70 СК України).
Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Оскільки позивачка звернулась до суду з даним позовом, відповідно подружжя не досягло згоди про порядок поділу майна.
У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Судом прийнято до уваги, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Приписами ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації, а в разі коли право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту державної реєстрації.
Згідно із ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації та з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже, є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю та може бути предметом поділу між подружжям.
Подібні за змістом правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц, від 20 лютого 2020 року у справі № 496/6067/15-ц.
Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року в справі № 761/5156/13-ц зазначено, що під майновим правом слід розуміти «право очікування», що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма правами щодо майна (див. постанову Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-265цс16).
У постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 454/1678/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 488/3103/17-ц викладено правові висновки, за змістом яких за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, якщо ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва дає можливість визначити окремі частини, що підлягають виділу, та довести його будівництво до завершення.
Натомість при вирішенні аналогічного питання, пов`язаного з поділом незавершеного будівництва, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 зазначила, що не є об`єктом права власності новостворений об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проєктної документації, будівельного паспорта (схеми намірів забудови), оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Такий об`єкт не підлягає поділу. У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.
При цьому Велика Палата Верховного Суду в зазначеній вище постанові відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не вводиться в експлуатацію і право власності на нього не реєструється з вини відповідача, позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, то є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.
Із висновку експерта № 798 від 16.06.2025 за результатами проведення судової комплексної будівельно-технічної, оціночно-будівельної і оціночно-земельної експертизи у даній цивільній справі вбачається, зокрема, що під час проведення дослідження експертом було встановлено, що на земельній ділянці площею 0, 1000 га, кадастровий номер 0520682803:02:002:0452, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , розташовано об`єкт незавершеного будівництва – двоповерховий будинок з підвалом, ворота, хвіртка, огорожа та вигрібна яма; будівництво зазначеного житлового будинку, господарських будівель та споруд здійснювалось на підставі будівельного паспорту виданого 10.06.2013 відділом містобудування та архітектури Вінницької районної державної адміністрації Вінницької області, реєстраційний номер № 254; правовстановлюючі документи на вказаний об`єкт відсутні; інформації та документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, станом на дату надання відповіді департаментом Державної інспекції архітектури та містобудування України на адвокатський запит від 30.07.2024 не виявлено; станом на час проведення дослідження за результатами візуально-інструментального обстеження, дослідження матеріалів цивільної справи та нормативних документів у галузі будівництва зроблено висновок, що ступінь готовності незавершеного будівництвом об`єкта становить 98, 42 %; оскільки станом на час проведення дослідження у матеріалах цивільної справи відсутні документи, що підтверджують прийняття до експлуатації вказаного об`єкта, експертом визначено вартість робіт, використаних будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, застосованих машин та механізмів здійснених в процесі будівництва вказаного житлового будинку. 
Згідно із вищевказаним висновком експерта ринкова вартість земельної ділянки площею 0, 1000 га, кадастровий номер 0520682803:02:002:0452, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), станом на момент проведення експертизи становить 1 298 574, 00 гривень, а вартість будівельних робіт, використаних будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, застосованих машин та механізмів здійснених в процесі будівництва житлового будинку, який розташований на цій земельній ділянці, станом на момент проведення експертизи становить 1 432 103, 00 гривень. (т. 2 а.с. 6-90)
Суд звертає увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. 
Клопотання про призначення додаткової або повторної експертизи від учасників справи не надходили.
Судом встановлено, що вищевказаний висновок складено кваліфікованим судовим експертом, який обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок; у висновку вказано: де, коли і ким його складено; на якій підставі була проведена експертиза; питання, які були поставлені експертові; наведено обґрунтовані та чіткі відповіді на поставлені питання; які матеріали експерт використав тощо. Також із висновку чітко вбачається, що експертом було особисто проведено огляд об`єктів дослідження. 
Отже, дослідивши висновок експерта № 798 від 16.06.2025, суд вважає його повним, обґрунтованим і таким, що не викликає сумніву у його правильності, а отже даний висновок експерта є належним і допустимим доказом у даній справі.
Стороною відповідача не спростовано будь-якими належними та допустимими доказами визначену судовою експертизою вартість спірного майна. 
Судом прийнято до уваги, що у даній справі не вирішується можливість виділення від самого об`єкта незавершеного будівництва будматеріалів, обладнання тощо, використаних у процесі самочинного будівництва будинку із ступенем готовності до експлуатації – 98, 42 %, але не введеного в неї, що могло б призвести до завдання їм усім або окремим із них шкоди та зниження відповідно їхньої економічної цінності. 
Також судом прийнято до уваги, що обраний позивачкою спосіб захисту дозволить відповідачу вільно користуватися та розпоряджатися спірним майном, оскільки воно вже використане у самочинному будівництві конкретного об`єкта, який саме відповідач, що було визнано учасниками справи в ході розгляду справи, використовує для проживання без введення його в експлуатацію.
Суд вважає, що відповідач, в даному випадку, фактично використовуючи одноособово цілком приданий для життя об`єкт незавершеного будівництва за своїм функціональним призначенням і не вчиняючи дій для введення його в експлуатацію, не може позбавити позивачку можливості здійснити своє право на розподіл набутого під час шлюбу майна.
Тлумачення ст. 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вищевказане узгоджується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 та Верховним Судом в постановах від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 405/2391/15-ц, від 22.02.2021 у справі № 264/2232/19. 
Сторона відповідача не скористалась своїм правом спростувати презумпцію спільності набутого у власність в період шлюбу майна, тому суд дійшов висновку, що спірне майно набуте сторонами за час шлюбу з метою використання в інтересах сім`ї, за кошти, що належали їм на праві спільної сумісної власності.
Судом встановлено, що шлюбний договір між подружжям не укладався, згоди щодо поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не було досягнуто, обставини для відступлення від засади рівності часток подружжя у спільній сумісній власності – відсутні. 
Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що спірна земельна ділянка та будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання тощо, використані при будівництві будинку на цій земельній ділянці, який наразі є об`єктом незавершеного будівництва, є спільною сумісною власністю подружжя, а частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільній сумісній власності є рівними – по .
Суд зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Також суд зауважує, що у разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю.
Крім вищезазначеного судом прийнято до уваги й положення ч. 1 ст. 120 ЗК України, згідно якої у разі набуття права власності, зокрема на об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. 
Згідно із ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.
Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абз. 1 і 2 ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. 2, ч. 4 і ч. 5 ст. 71 СК України).
Системний аналіз змісту наведених норм ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду та об`єкт незавершеного будівництва, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю, споруду і об`єкт незавершеного будівництва та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість, зокрема об`єкт незавершеного будівництва.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Подібні за змістом висновок викладений Верховним Судом у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 570/1268/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 викладено висновок, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).
Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд суду у постанові від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства.
Позивачка не претендує на те, щоб будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання тощо, використані при будівництві будинку, який наразі є об`єктом незавершеного будівництва, залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності від відповідача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зауважила, що приписи ч. 4 та ч. 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі ст. 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив, а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ, то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
Інакше кажучи, вимога позивачки про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду, що узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом, зокрема у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Така платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивачка. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. 
Відсутність у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачці сама по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивачки треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.
Тому твердження адвоката відповідача про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар, суперечитиме принципу пропорційності та порушуватиме баланс приватних інтересів, є безпідставними. 
Суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. 
Отже, враховуючи заперечення адвоката відповідача, суд зауважує, що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).
Вищенаведене також узгоджується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивачки шляхом виділу відповідачу і визнання за ним в порядку поділу майна подружжя права власності на земельну ділянку площею 0, 1000 га, кадастровий номер 0520682803:02:002:0452, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і на будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання тощо, використані при будівництві будинку на цій земельній ділянці, який наразі є об`єктом незавершеного будівництва, та стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості частки цієї земельної ділянки в розмірі 649 287, 00 гривень та вартості частки будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання тощо, використаних при будівництві будинку на цій земельній ділянці, який наразі є об`єктом незавершеного будівництва, в розмірі 716 051, 50 гривень, припинивши право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно.
Визнаючи право власності за відповідачем на будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання тощо, використані при будівництві будинку на вказаній земельній ділянці, який наразі є об`єктом незавершеного будівництва, і стягуючи грошову компенсацію вартості частки цього майна з відповідача на користь позивачки, суд не вбачає необхідності перелічувати в судовому рішенні всі використані у такому будівництві будматеріали, конструктивні елементи, обладнання тощо, бо в такому випадку право позивачки на це майно припиняється. Крім того, формування у судовому рішенні всього переліку будматеріалів, конструктивних елементів, обладнання тощо, використаних при будівництві будинку, який наразі є об`єктом незавершеного будівництва, суд не вважає доцільним, адже їх обсяг є надмірним і наведений у висновку експерта № 798 від 16.06.2025 за результатами проведення судової комплексної будівельно-технічної, оціночно-будівельної і оціночно-земельної експертизи, наявному в матеріалах даної цивільної справи, який визнано судом належним доказом.
Суд прийшов до висновку, що у такий спосіб суд зможе забезпечити ефективний засіб правового регулювання, який виключить невизначеність сторін у спірних правовідносинах.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.
Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позивачкою при зверненні до суду було сплачено судовий збір за подання позову в сумі 1 644, 48 гривень і ОСОБА_6 за дорученням позивачки на виконання ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 08.02.2023, якою було відстрочено сплату судового збору до визначення вартості майна, в сумі 12 008, 91 гривень, що разом становить 13 653, 39 гривень і підтверджується квитанцією від 18.01.2023 і платіжною інструкцією від 18.09.2025. (т. 1 а.с. 7, т. 2 а.с. 111)
Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 13 653, 39 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (100 %).
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
У відповідності до рахунку експертної установи № 37 від 11.09.2024, позивачкою було сплачено 34 700, 00 гривень за проведення судової експертизи, що підтверджується квитанціями від 27.09.2024 і від 13.03.2025. (т. 1 а.с. 143, т. 2 а.с. 109-110)
Враховуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати пов`язані із проведенням експертизи в сумі 34 700, 00 гривень. 
Також до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України.
Щодо понесених сторонами по справі витрат на професійну правничу допомогу, то їх адвокати в судовому засіданні заявили про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених позивачкою та відповідачем таких витрат до закінчення судових дебатів з поважних причин, а тому просили суд вирішити дане питання після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно із ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. 
Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 246 ЦПК України для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, у зв`язку із чим, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 270 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі і в тому самому порядку, що й судове рішення.
Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне встановити позивачці та відповідачу п`ятиденний термін після ухвалення рішення по суті позовних вимог для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу і призначає судове засідання для вирішення питання про такі судові витрати.
До ухвалення рішення у справі ні позивачка, ні відповідач та/або їх адвокати не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат, крім вищевказаних; про причини неможливості надання таких доказів. Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано.
Враховуючи вищевикладене та керуючись Конституцією України, ст.ст. 57, 60-63, 68-71 СК України, ст. 120 ЗК України, ст.ст. 3, 12, 15, 16, 182, 183, 190, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 364, 365, 368, 369, 372, 377 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 6, 10-13, 43, 44, 76-83, 89, 110, 133, 137, 141, 229, 235, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.
Поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Виділити ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0, 1000 га, кадастровий номер 0520682803:02:002:0452, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і на будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання тощо, використані при будівництві будинку на цій земельній ділянці, який наразі є об`єктом незавершеного будівництва.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки земельної ділянки площею 0, 1000 га, кадастровий номер 0520682803:02:002:0452, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 649 287, 00 гривень та вартості частки будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання тощо, використаних при будівництві будинку на цій земельній ділянці, який наразі є об`єктом незавершеного будівництва, в розмірі 716 051, 50 гривень.
Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0, 1000 га, кадастровий номер 0520682803:02:002:0452, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і на будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання тощо, використані при будівництві будинку на цій земельній ділянці, який наразі є об`єктом незавершеного будівництва.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 13 653, 39 гривень та витрати пов`язані із проведенням експертизи в сумі 34 700, 00 гривень.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (до 17.02.2026) надати суду докази щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 03 березня 2026 року о 12 год. 00 хв. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області за адресою: 21050, м. Вінниця, вул. Грушевського, 17 (зал судових засідань № 17).
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку заява залишається без розгляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 : ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_3 .

Рішення суду складено 12.02.2026.

Суддя