ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.03.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/1254/25	
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 
до відповідача: фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 
про розірвання договору суборенди землі та повернення земельної ділянки
за участі
позивача ОСОБА_3 
від позивача ОСОБА_5 - ордер, адвокат
відповідача ФОП ОСОБА_4 
від відповідача ОСОБА_6 - ордер, адвокат
свідка ОСОБА_7 
в с т а н о в и в :
ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_4 та просить суд:
- договір суборенди, укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 від 29.03.2017 року - розірвати.
- зобов`язати ОСОБА_4 повернути земельну ділянку, площею 0,1796 га, к.н.- 2622010100:01:017:0494, розташовану за адресою АДРЕСА_4 , у володіння та користування ОСОБА_3 .
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 30.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 909/1254/25; суд постановив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 18.11.2025, суд встановив сторонам строки на подання суду відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.
28.11.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх.№19548/25), заяву про виклик свідка ОСОБА_7 який може надати свідчення про отримання орендних платежів ОСОБА_3 (вх.19550/25) та клопотання про закриття провадження у справі у зв"язку з тим, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. (вх.10507/25).
01.12.2025 від позивача, надійшла відповідь на відзив (вх. № 19580/25), яка прийнята судом до розгляду, 02.12.2025 заперечення на клопотання (вх.№19723/25, 19730/25).
Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 16.12.2025 суд постановив у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_4 про закриття провадження у справі відмовити; у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_4 про виклик свідка відмовити; продовжити строк підготовчого провадження у справі № 909/1254/25 на 30 днів, відкласти підготовче засідання на 20.01.2026.
20.01.2026 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначив справу до судового розгляду по суті на 10.02.2026, визнав явку позивача обов"язковою.
04.02.2026 надійшла нотаріально посвідчена заява ОСОБА_7 та заява відповідача про виклик свідка. ( вх. 9871/26 від 04.02.2026).
10.02.2026 у судовому засіданні представник відповідача заявив усне клопотання про перехід до стадії підготовчого провадження для розгляду клопотання про виклик свідка.
Суд 10.02.2026 заяву відповідача про повернення до розгляду справи на стадію підготовчого провадження задовольнив; повернувся до стадії підготовчого провадження у судовому засіданні; клопотання відповідача від 04.02.2026 про виклик свідка задовольнив; постановив викликати в судове засідання для надання пояснень як свідка ОСОБА_7 , що проживає в с.Раків, Калуського району, Івано-Франківської області; визнав присутність свідка в судовому засіданні обов`язковою; закрив підготовче провадження у справі та розпочав розгляд по суті у цьому ж засіданні, та оголосив перерву.
В судовому засіданні 03.03.2026 суд в порядку ст. 211 Господарського процесуального кодексу України заслухав свідка ОСОБА_7 . 
Статтями 88, 89 ГПК України встановлено, що показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів. Свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти. Суд має право зобов`язати учасника справи, який подав заяву свідка, забезпечити явку свідка до суду або його участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Якщо свідок без поважних причин не з`явився в судове засідання або не взяв участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, суд не бере до уваги його показання. В ухвалі про виклик свідка суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.
Згідно з ч.1, ч.2 статті 87 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.
На підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.
Отже, законом чітко визначено умови виникнення тих чи інших прав або обов`язків, пояснення свідків не є тими доказами, які можуть бути покладені в основу рішення.
Показання свідків є допустимими доказами лише в тому разі, коли надані ними відомості про обставини відповідно до законодавства мають бути підтверджені саме таким способом та не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Свідок дав показання під технічну фіксацію судового процесу. Відповідач, позивач та їхні представники поставили питання свідку.
Позиція позивача. 
Позовні вимоги мотивовані невиконанням суборендарем (відповідачем) взятих на себе зобов`язань за договором суборенди земельної ділянки від 29.03.2017, зокрема щодо внесення грошових коштів (суборендної плати) за користування земельною ділянкою з цільовим призначенням для облаштування автостоянки та створення необхідної інфраструктури на ній та використання самої ділянки не за вказаним цільовим призначенням. Щодо нецільового використання земельної ділянки, що передана у суборенду, позивач посилається на відсутність у відповідача статусу підприємця.
Позивач у відповіді на відзив доводи відповідача заперечив, посилаючись на те, що оплата за договорами суборенди земельних ділянок відповідачем не проводилась взагалі. Пунктом 3.1.-3.3 спірного договору чітко визначено порядок проведення розрахунків, а саме суборендна плата проводиться у безготівковій формі. 
У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 повідомив, що не отримував 3000 доларів США в рахунок суборендних платежів за спірним договором від свідка ОСОБА_7 у приміщенні магазин-бару "Гундель", як і не отримував будь-яких інших суборендних платежів по спірному договору.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Позиція відповідача.
Відповідач у відзиві на позовну заяву та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, посилаючись на те, що твердження позивача про систематичну несплату суборендної плати не відповідає дійсності, адже розрахунок здійснювався у готівковій формі, позивач не надав доказів несплати. Крім того, як вбачається із доданих до відзиву копій квитанцій, ОСОБА_4 не тільки сплачувались орендні платежі згідно договору суборенди, а також регулярно сплачувались орендні платежі на рахунок Долинської міської ради, замість ОСОБА_3 . Зазначає, що факт припинення підприємницької діяльності не може свідчити про нецільове використання земельної ділянки.
Відповідач у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову.
У судовому засіданні представник проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві та просив суд відмовити у задоволенні позову.
Фактичні обставини справи.
07.03.2002 між Долинською міською радою, як орендодавцем та приватним підприємцем ОСОБА_3 , як орендарем, укладено договір оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення (далі договір оренди), предметом якого виступає земельна ділянка загальною площею 1796 кв.м. (0,1796 га), за адресою: м. Долина, Івано-Франківської області, проспект Незалежності.
Згідно пп.1.1, 1.2 Договору оренди Міська рада на підставі рішення від 07.02.2002 року №756-22/2002 «Про надання земельної ділянки в оренду з правом викупу для влаштування та обслуговування автостоянки» надає, а землекористувач приймає в оренду земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 , площею - 1796 кв.м, що використовується в комерційних цілях згідно з планом, що додається. 
Земельна ділянка надається в оренду з правом викупу строком на 50 років для комерційного використання (п. 2.1 договору оренди).
У п. 3.1 договору оренди передбачено обов`язок орендодавця передати орендарю по акту прийому-передачі у належному стані та у визначених межах земельну ділянку згідно з цим договором.
У п. 3.2 договору оренди передбачено право орендаря за згодою орендодавця передавати у володіння і користування орендовану земельну ділянку або її частину іншій особі (суборенда) у випадках та на умовах, передбачених законом.
Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2622010100:01:017:0494.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 118474685 від 26.03.2018 зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 0,1796 га АДРЕСА_4 строком на 50 років, за ОСОБА_3 
29.03.2017 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_8 ) було підписано Договір суборенди (далі -Договір суборенди), відповідно до котрого Орендодавець повинен був передати у строкове платне володіння та користування Суборендаря земельну ділянку без зміни цільового призначення, а ОСОБА_8 зобов`язується прийняти і використовувати земельну ділянку відповідно до умов цього договору та земельного законодавства (п.1.1. Договору суборенди).
Майно, що передається в суборенду, знаходиться у володінні та користуванні Орендодавця у відповідності до Договору оренди від 07.03.2002 між Орендодавцем і Долинською міською радою (п. 1.2 Договору).
Зазначена земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку та розташована: проспект Незалежності (біля заводу ЗБВіК) в м.Долина Івано-Франківської області, площа складає 0,1796 га. Індексно-кадастровий номер земельної ділянки 2622010100:01:017:0494. (пп.1.3.,1.4. Договору).
Згідно з пп.3.1.-3.3. Договору суборендар зобов`язаний щомісячно, до 5-го числа наступного за звітним місяцем у готівковій грошовій формі сплачувати орендну плату в розмірі 1 гривні.
Згідно з п.6.1. Договору суборенди Суборендар зобов`язується та має право використовувати майно, що орендується, за його цільовим призначенням, а саме для облаштування автостоянки та створення необхідної інфраструктури на ній.
Згідно з пункту 1 Додаткової угоди від 12.03.2018 до Договору оренди від 07.03.2002 відповідно до рішення Долинської міської ради від 01.03.2018 № 1112/36/2018 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_3 »., сторони домовились внести зміни до договору оренди земельної ділянки від 07.03.2002 р. зареєстрованого в Долинському районному відділенні земельних ресурсів за № 8 замінивши слова «підприємець» на «громадянина» їх відмінках; всі інші умови договору залишити без змін про що сторони підтверджують свої зобов`язання.
Як встановив суд відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 15.02.2018 позивач зареєстрував припинення своєї підприємницької діяльності, а 18.09.2024 відповідачка також зареєструвала припинення своєї підприємницької діяльності, у зв`язку з чим державну реєстрацію позивача та відповідача, як фізичних осіб - підприємців припинено.
Водночас, 02.03.2025 ОСОБА_4 зареєструвала підприємницьку діяльність, код КВЕД 52.21, назва КВЕД допоміжне обслуговування наземного транспорту, що підтверджується відповіддю № 1953254 від 30.10.2025 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Неналежне виконання Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 своїх зобов`язань за Договорами суборенди земельної ділянки 29.03.2017, а саме не сплата суборендних платежів та нецільове використання земельної ділянки стало підставою звернення фізичної особи ОСОБА_3 до Господарського суду Івано-Франківської області з даною позовною заявою.
Норми права. Висновок суду.
Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.
Згідно з частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.
За змістом статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зміст та умови договору від 29.03.2017, аналіз правовідносин та господарсько-договірних зобов`язань, які виникли між сторонами на його підставі, свідчать про те, що за своєю юридичною природою між ними укладений договір оренди землі, основним обов`язком відповідача за яким є сплата орендної плати.
За змістом частини 2 статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Відносини, пов`язані з орендною землі регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також самим договором оренди землі (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про оренду землі").
Статтею 1 Закону України "Про оренду землі", яка кореспондується з положеннями частини 1 статті 93 Земельного кодексу України, передбачено, що орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі ст. ст. 3, 4 Закону України "Про оренду землі" об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.
Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
За приписами ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Відповідно до ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.
Абзацом 5 частини 1 статті 24 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку.
Відповідно до абзацу 7 частини 2 статті 25 Закону України "Про оренду землі", орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.
Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Згідно пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Суд враховує, що відповідачем будь-яких доказів на підтвердження сплати орендної плати за землю до суду не подано. 
Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Поряд з цим, частиною 1 статті 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Пунктом 9.1 Договору суборенди передбачено, що договір розірванню в односторонньому порядку не підлягає, за винятком випадків, коли одна із сторін систематично порушує умови договору і свої обов"язки.
Стаття 141 ЗК України передбачає таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.11.2024 у справі №918/391/23 деталізувала та диференціювала питання систематичної несплати орендної плати як підстави припинення договору оренди землі шляхом його розірвання.
Так, у постанові зазначено, що:
- пункт "д" частини першої статті 141 ЗК України як спеціальна норма права передбачає самостійну і достатню підставу для розірвання договору оренди землі у разі систематичної повної несплати орендної плати. У цьому випадку немає потреби оцінювати істотність порушення та застосовувати загальне правило, передбачене в частині 2 статті 651 ЦК України, оскільки законодавство передбачає додаткову (до загальних) підставу розірвання договору оренди землі;
- якщо орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, то застосуванню підлягає загальне правило частини 2 статті 651 ЦК України, а не припис пункту "д" частини 1 статті 141 ЗК України. Якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок часткової недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, укладаючи такий договір, то такий договір має бути розірваний саме на підставі частини 2 статті 651 ЦК України.
Отже, для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом "д" частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як "систематичність" та "несплату", зокрема, орендної плати.
Під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття систематичність у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 277/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17, від 08 травня2024 року у справі № 629/2698/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі № 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі № 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі № 922/1165/23 та інші).
Згідно з пп.3.1.-3.3. Договору суборендар зобов`язаний щомісячно, до 5-го числа наступного за звітним місяцем у готівковій грошовій формі сплачувати орендну плату в розмірі 1 гривні.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідачем систематично не сплачується суборендна плата за користування земельною ділянкою. Наявність боргу за суборендною платою відповідач не спростував, доказів оплати суду не надав.
З огляду на те що відповідач неодноразово порушував умови договору суборенди -систематично (два та більше випадки) не сплачував суборендну плату в повному розмірі, у строки, визначені договором, суд вважає, що вказане порушення умов договору підпадає під дію п. "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України та є самостійною і достатньою підставою для розірвання договору.
Також суд зазначає, що відповідач у даній справі є суб`єктом господарської діяльності і брав земельну ділянку в суборенду за договором для здійснення на ній діяльності пов"язаної з облаштуванням автостоянки та створення необхідної інфраструктури на ній, тобто предметом діяльності самого відповідача є комерційна діяльність, при здійсненні якої поширеним є використання саме готівки під час розрахунків з клієнтами за послуги автостоянки. У зв`язку з цим відповідач, який здійснює діяльність в сфері надання послуг автостоянки, що передбачає приймання ним у тому числі і готівки як засобу платежу, не міг не знати про особливості використання готівки як засобу платежу, а саме про вимогу оформлення касового чека, прибуткового/видаткового касового ордеру чи іншого розрахункового документа при розрахунках готівкою.
Так, вимога про обов`язковість оформлення касового чеку, прибуткового/видаткового касового ордеру чи іншого розрахункового документа при розрахунках готівкою є відносно давньою та сталою в законодавстві, що регулює обіг готівки. Типова форма касового ордеру спочатку була затверджена наказом Міністерства статистики України від 15.02.1996 №51, а постановою Правління Національного Банку України від 29.12.2017 №148 затверджена чинна редакція Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, та нова форма прибуткового касового ордеру КО-1 і нова форма видаткового касового ордеру КО-2.
Щодо наданої відповідачем заяви свідка та показань свідка ОСОБА_7 суд зазначає, що показаннями свідка не може доводитись факт виконання зобов"язань за договором.
Щодо поданих відповідачем квитанцій Приватбанку та А-Банку суд зазначає що частина квитанцій А-Банку нечитабельні, іншу частину квитанцій суд оцінює критично, оскільки такі містять інформацію про сплату коштів ОСОБА_9 , призначення платежу орендна плата з фізичних осіб, а отримувач коштів ГУК в Ів.Фр.обл/ТГ м. Долина/, тобто інформацію про сплату коштів до місцевого бюджету.
Таким чином, несплата суборендної плати є порушенням умов договору та діючого законодавства. Безпосередньо несплата орендної плати має відповідні наслідки, а саме дострокове розірвання договору у випадку систематичної її несплати.
Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі" однією з істотних умов договору оренди землі є, зокрема, цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду.
Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до відповіді № 1953254 від 30.10.2025 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у ОСОБА_4 зареєстрована підприємницька діяльність, код КВЕД 52.21, назва КВЕД допоміжне обслуговування наземного транспорту, отже посилання позивача на використання підприємцем земельної ділянки не за цільовим призначенням безпідставні.
Згідно ч. 1 ст. 34 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання договору, у відповідача з моменту розірвання договору відсутні правові підстави для використання спірної земельної ділянки.
Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Трофимчук проти України" вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін; Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Руїс Торіха проти Іспанії").
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.
Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доказово та нормативно обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню, з наведених вище мотивів.
Судові витрати.
Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи задоволення позову, судовий збір слід покласти на відповідача.
Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 ГПК України, суд
п о с т а н о в и в :
позовні вимоги задовольнити.
Розірвати Договір суборенди від 29.03.2017 укладений між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 . 
Зобов`язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 у володіння та користування земельну ділянку, площею 0,1796 га, кадастровий номер 2622010100:01:017:0494, розташовану за адресою АДРЕСА_4 . 
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 4 844,80 грн. судового збору.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України, та може бути оскаржено в порядку та строки, визначені ст. 256, 257 ГПК України.
Повний текст рішення складено 04.03.2026.
Суддя ОСОБА_1