ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 березня 2026 року
м. Київ
справа № 156/297/20
провадження № 51 - 3695 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019030000000490, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,раніше не судимого,
у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 3 ст. 368 КК, як прохання та одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.
Вироком Локачинського районного суду Волинської області від 10 березня 2025 року дії ОСОБА_6 перекваліфіковано на ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК.
Згідно з вироком суду, на початку травня 2019 року, більш точний час судом не встановлено, ОСОБА_8 звернувся до сільського голови Литовезької об`єднаної територіальної громади Іваничівського району Волинської області ОСОБА_6 з приводу отримання в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення для вирощування плодово-ягідних рослин, загальною площею 10 гектарів.
В ході спільного огляду земельних ділянок у ОСОБА_6 виник умисел на незаконне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8 шляхом обману.
Так, під час зустрічі 11 червня 2019 року в кафе «Сніжинка» в м. Луцьку ОСОБА_8 передав ОСОБА_6 світлокопії паспортів, ідентифікаційних кодів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та написані ними заяви, а також заяву від свого імені на розробку проектів із землеустрою, з передачею в оренду земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2 га кожна, що знаходяться в с. Заболотці Литовезької сільської ради Іваничівського району Волинської області.
Під час вищевказаної зустрічі ОСОБА_6 , на запитання ОСОБА_8 чи буде достатньо коштів в розмірі 1500 доларів США для подальшої співпраці без перешкод, зокрема, проведення сесії (позачергової), для того, щоб депутати проголосували позитивно, шляхом обману, умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, вказаного не заперечив, усвідомлюючи, що не має наміру скликати позачергову сесію для вирішення цього питання, а також те, що вказане питання вирішується колегіально на засіданні земельної комісії та сесії сільської ради, та самостійність прийняття такого рішення депутатами. При цьому ОСОБА_6 достовірно знав, що депутати проголосують позитивно за виділення земельної ділянки інвестору, однак замовчував цю інформацію, підкреслюючи особисту значимість у вирішенні цього питання у розмовах з ОСОБА_8 при зустрічах, у зв`язку з чим у останнього виникло розуміння у необхідності надання ОСОБА_6 грошових коштів у вищезазначеній сумі за позитивне вирішення питання.
22 серпня 2019 року приблизно о 12:14 у м. Луцьку, на площі Київський майдан, 9, під час чергової зустрічі ОСОБА_6 передав ОСОБА_8 п`ять рішень Литовезької сільської ради про надання дозволів на виготовлення проектів із землеустрою щодо відведення 5 земельних ділянок в оренду для городництва в с. Заболотці Іваничівського району Волинської області, площею по 2 га, кожна.
29 серпня 2019 року приблизно о 12:50, ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні Литовезької сільської ради Іваничівського району Волинської області, діючи умисно, протиправно, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного особистого збагачення, усвідомлюючи злочинність своїх дій та їх правові наслідки, одержав від ОСОБА_8 , шляхом обману, кошти у вигляді імітаційних грошових коштів в сумі 1500 доларів США, взявши їх правою рукою та поклавши в газету, яку мав із собою, знаючи, що рішення сесією Литовезької сільської ради про надання п`яти дозволів на виготовлення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, орієнтовною площею по 2 га для городництва, терміном на 25 років, за межами с. Заболотці Литовезької сільської ради, уже прийняті, знаходяться в ОСОБА_8 та вказані особи можуть вчиняти дії щодо розроблення таких проектів та здійснення господарської діяльності.
Після отримання коштів ОСОБА_6 був одразу викритий працівниками правоохоронних органів, що позбавило його можливості розпорядитися зазначеними грошима.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду-без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує, що в порушення вимог ст. 419 КПК, апеляційним судом не спростовано доводи сторони обвинувачення про порушення місцевим судом вимог ст. 374 КПК, оскільки у вироку суд не виклав фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК, вчинення якого ОСОБА_6 визнано судом доведеним, із зазначенням часу, місця та способу вчинення кримінального правопорушення, а також його правової кваліфікації. Зазначає, що суд апеляційної інстанції, за відсутності будь- яких мотивів та законних підстав відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення у повторному дослідженні письмових доказів, не дивлячись на те, що клопотання прокурора містило достатнє обґрунтування невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до безпідставної кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК. Вказує, що поза увагою апеляційного суду також залишились доводи апеляційної скарги прокурора про те, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання та звільняючи його на підставі статей 49, 74 КК від його відбування, не врахував позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 березня 2024 року у справі №756/3924/20. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити. Засуджений та його захисник заперечували проти її задоволення.
Мотиви Суду
Положенням ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
За змістом ст. 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку відповідності нормам кримінального та процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК визначено, що в ухвалі суду апеляційної інстанції повинна бути викладена мотивувальна частина із зазначенням, зокрема, встановлених судом апеляційної інстанції обставин з посиланням на докази, а також мотивів визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка зобов`язана перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.
Обсяг розгляду в суді апеляційної інстанції має бути таким, щоб він дозволив усунути неповноту чи однобічність судового слідства суду першої інстанції і постановити законне й обґрунтоване рішення.
Однак цих вимог кримінального процесуального закону суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок, в повному обсязі не дотримався.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 3 ст. 368 КК, як прохання та одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.
Разом з тим, за результатом судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ОСОБА_13 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 190 КК, як закінчений замах на заволодіння чужим майном (грошовими коштами) шляхом обману, оскільки останній шляхом обману, скориставшись ситуацією, що склалась та необізнаністю ОСОБА_8 у процедурі виділення земельної ділянки в оренду, отримав від останнього грошові кошти в сумі 1500 доларів США, при цьому виконав усі дії, які вважав необхідними для заволодіння ними, проте з причин, які не залежали від волі, не зміг розпорядитися даними коштами, так як відразу після передачі грошей вказане правопорушення було припинене працівниками правоохоронного органу.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду, ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, з позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування чи займатись певною діяльністю на строк 2 роки, з конфіскацією майна.
Зокрема, в апеляційній скарзі сторона обвинувачення зазначала про неправильну кваліфікацію судом дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК, мотивуючи це тим, що обвинувачений, як сільський голова, будучи на той час наділеним організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, був службовою особою, уповноваженою на виконання функцій органу місцевого самоврядування, використовуючи своє службове становище, що проявилось у використанні своїх повноважень сільського голови, створив умови, за яких ОСОБА_8 змушений був погодитись на надання йому грошових коштів для досягнення мети, оскільки був переконаний в наявності реальної небезпеки своїм правам та інтересам, а відтак його дії слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 368 КК.
При цьому прокурор вказував на те, що місцевим судом не надано належної оцінки протоколу огляду місця події від 29 серпня 2019 року та протоколам проведення НСРД, у який зафіксовано зустрічі та розмови ОСОБА_6 з ОСОБА_8 , а також передача грошових коштів у якості неправомірної вигоди, які підтверджують намір ОСОБА_6 на отримання неправомірної вигоди, його сприяння у виділенні сільською радою земельних ділянок в оренду на підставних осіб, що, в свою чергу, призвело до неправильної кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК. 
Водночас враховуючи, що вказані порушення, за умови їх підтвердження, можуть вплинути на законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , відповідні доводи потребували ретельної перевірки з наведенням докладних мотивів визнання їх необґрунтованими.
Разом з цим суд апеляційної інстанції, погоджуючись з вироком суду першої інстанції та залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, ретельно не перевірив усіх доводів, і не навів переконливих мотивів на їх спростування послався на ті ж самі докази, які оспорювались, не надавши їм власної оцінки, чим фактично продублював вирок та дійшов передчасного висновку про обґрунтованість вироку районного суду, а тому постановлене за результатом апеляційного розгляду судове рішення є таким, що не відповідає приписам статей 370, 419 КПК.
Слушними є і доводи касаційної скарги прокурора щодо недотримання апеляційним судом приписів ч. 3 ст. 404 КПК в частині необґрунтованої відмови у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що апеляційний суд є останньою інстанцією, яка наділена законодавцем повноваженнями встановлювати фактичні обставини справи, а тому саме цьому суду необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки місцевим судом доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і захисту, у тому числі шляхом повторного дослідження таких доказів. Під час апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника з вимогою щодо ухвалення нового вироку, за наявності доводів про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, питання повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, набуває особливого значення для постановлення законного і обґрунтованого рішення. Така позиція узгоджується з висновком про застосування норами права, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суд від 3 квітня 2023 року в справі № 537/984/20.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у апеляційній скарзі сторони обвинувачення містилося клопотання про повторне дослідження певних письмових доказів, а також про допит ОСОБА_8 , із зазначенням належного обґрунтування необхідності повторного їх дослідження. Дане клопотання було в повному обсязі підтримано прокурором під час апеляційного розгляду.
Однак судом апеляційної інстанції в засіданні 17 червня 2025 року у задоволенні вищезазначеного клопотання було відмовлено.
Разом з тим, враховуючи загальні засади кримінального провадження, а саме принцип безпосередності дослідження доказів, вимоги апеляційної скарги прокурора щодо ухвалення нового вироку та конкретні обґрунтовані її доводи про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та можливе неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставної кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК, апеляційний суд міг це перевірити шляхом повторного дослідження доказів у кримінальному провадженні.
Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що у відповідності з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування такого рішення.
Оскільки суд касаційної інстанції не вправі досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, колегія суддів позбавлена можливості дійти однозначного висновку щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій закону України про кримінальну відповідальність. 
З урахуванням викладеного, касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
З огляду на викладене Суд вважає, що апеляційний розгляд у кримінальному провадженні щодо  ОСОБА_6 було здійснено формально, а закріплених у ст. 2 КПК завдань кримінального провадження не виконано, а тому постановлена цим судом ухвала не може вважатися такою, що відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження - призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
При здійсненні такого розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, безпосередньо дослідити докази, у сукупності проаналізувати їх й ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення, яке би відповідало положенням ст. 370 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3