КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 355/110/25 Головуючий у суді І інстанції Чехов С.І.
Провадження № 22-ц/824/2264/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 лютого 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Журби С.О., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 28 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_4 . Стосунки у сторін не склались, в подальшому вони почали проживати окремо.
Із 15 червня 2024 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_5 . Син проживає разом з нею та її чоловіком, а відповідач бачиться із сином і вона не чинить перепон в їх спілкуванні.
Але сторони не дійшли згоди про місце проживання дитини, батько інколи погрожує, що забере сина, а тому виникла необхідність у зверненні до суду з метою захисту прав дитини.
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 28 липня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 .
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1 211,20 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами залишилося неврегульованим питання щодо місця проживання дитини, яка фактично проживає з матір`ю в атмосфері любові, турботи, захисту, мати сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, що не було спростовано з боку відповідача. Тимчасове гостьове перебування дитини у батька не є підставою вважати, що малолітній тривалий час проживав з ним.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, який взагалі не містить даних щодо намагання органу опіки і піклування провести опитування дитини. Також у висновку не наведено підстав та аргументів, які саме інтереси малолітньої дитини враховано. Зазначене викликає обґрунтовані сумніви у правильності та об`єктивності висновку органу опіки і піклування. Інших належних, допустимих та достовірних доказів на обґрунтування своїх позовних вимог позивачка не надала до суду.
Вважає, що судом першої інстанції зроблено необґрунтований висновок, що дитина постійно проживає з матір`ю та має лише тимчасове гостьове перебування у батька. Під час розгляду справи сторони надали свої пояснення, що дитина проживає по черзі з батьком та матір`ю і така черговість проживання дитини між ними узгоджується в добровільному порядку.
Відповідач не заперечував, що позивачка сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, але і він так само сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема, так само забезпечує своєму сину ОСОБА_4 , коли він проживає з ним, атмосферу любові, турботи, захисту. 
Віддаючи перевагу позиції позивачки, суд першої інстанції мав пояснити свою позицію, оскільки відсутність такого пояснення свідчить, що рішення суду ґрунтується на припущеннях. 
Суд також не надав належної оцінки поясненням сторін щодо умов проживання дитини у кожного із батьків, зокрема, побутові умови проживання дитини у матері вивчені не були взагалі, інформація про наявність у сина окремого ліжка, місця для ігор та розвитку відома лише зі слів позивачки. 
Ураховуючи, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів на необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини із нею саме в інтересах дитини, позовні вимоги є недоведеними, а отже підстави для задоволення позову відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зокрема зазначає, що представником органу опіки та піклування в суді першої інстанції було вірно зазначено, що дитина в такому віці не може надавати оцінку та дійсне бажання з ким саме має проживати. Відповідач же не заперечував того факту, що дитина постійно проживає з матір`ю і має належні умови проживання, розвитку та відпочинку.
Разом з тим, спору щодо проведення часу з дитиною немає, що також було встановлено у суді, тобто матір не перешкоджає спілкуванню дитини з батьком, а встановлення місця проживання разом з нею є її правом.
Матеріали справи не містять доказів, які б стали підставою для відмови у задоволенні позову, відповідач посилається на необхідність допиту дитини, що, як на думку позивачки, так і на думку органу опіки та піклування, який стоїть на захисті прав та інтересів дитини, може нанести хлопчику психологічний тиск, що недопустимо в такому віці.
Вважає, що для малолітнього ОСОБА_4 є доцільним та комфортним проживання разом з матір`ю, оскільки вона має стабільний дохід, хлопчик проживає в повноцінній родині, її чоловік відноситься до нього як до рідного.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції  ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кебкал О.М. підтримали аргументи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
ОСОБА_2 та її представник- адвокат Осадча К.О. в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення.
Представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався і причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін та їх представників в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Вимоги до змісту рішення суду встановлені у статті 265 ЦПК України.
Відповідно до частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення суду зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Отже, для вирішення спору суд першої інстанції насамперед має встановити фактичні обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, після чого визначити зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Проте оскаржуване рішення взагалі не містить в собі фактичних обставин справи, які були встановлені судом першої інстанції. Суд лише перерахував надані сторонами докази, вказавши їх зміст і при цьому не зазначивши в рішенні, на доведення яких обставин надані ці докази та які ж саме обставини на підставі цих доказів встановив і з чого виходив, задовольняючи позовні вимоги.
Враховуючи наведене, колегія суддів на підставі наявних у справі доказів та пояснень сторін встановила такі обставини.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15, т. 1).
Позивачка з 15 червня 2024 року перебуває у шлюбі із ОСОБА_5 (а.с. 14, т. 1) та зареєстрована і проживає разом із чоловіком та сином ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 28, 29, т. 1).
Відповідач зареєстрований в селищі Баришівка (а.с. 59, т. 1), однак фактично проживає в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором оренди від 18 серпня 2023 року (а.с.62, 63, т. 1).
Сторони є фізичними особами-підприємцями, мають постійні доходи від своєї підприємницької діяльності, на підтвердження чого надали суду докази.
Як вбачається із висновку органу опіки та піклування від 28 березня 2025 року, наданого Деснянською районною в м. Києві державною адміністрації, 20 березня 2025 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини було розглянуто питання щодо надання до суду висновку по доцільність/недоцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 . При цьому із висновку вбачається, що за адресою проживання позивачки та сина сторін - ОСОБА_4 спеціалістом Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та фахівцем із соціальної роботи Деснянського районного в м. Києві центру соціальних служб проведено обстеження житлово-побутових умов проживання і встановлено, що у квартирі створені умови для проживання та виховання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 95-97, т. 1).
Також матеріалами справи доводиться, що дитина відвідує дошкільний навчальний заклад. Із психолого-педагогічної характеристики на вихованця закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 176 комбінованого типу Деснянського району м. Києва вбачається, що дитина розвинута відповідно до віку, батьки приймають активну участь у житті сина та садочка, ОСОБА_4 завжди чистий та охайний (а.с. 22, т. 1).
Чоловік позивачки уклав договір на медичне обслуговування 25 січня 2024 року з ТОВ «Медичний центр «Медікап», в тому числі і на сина сторін - ОСОБА_3 (а.с. 23, т. 1).
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тобто, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21).
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом. І суд може задовольнити позов у справі щодо дитини лише тоді, коли дійде висновку, що це є необхідним і корисним для інтересів та благополуччя дитини.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
У статті 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків.
У випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Отже, при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання малолітнього  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  ОСОБА_2  зазначала, що за погодженням сторін їх син проживає разом з нею та її чоловіком, проте існує загроза, що  ОСОБА_1  забере сина до себе, а тому виникла необхідність у визначенні місця проживання дитини з матір`ю.
У відзиві на позовну заяву відповідач вказував, що незважаючи на припинення між сторонами відносин як чоловіком та жінкою, вони погодили, що вихованням спільного сина будуть займатися разом. ОСОБА_4 по черзі проживав як з позивачкою, так і з ним, а час проживання одним із батьків погоджувався виходячи із принципу рівномірності та інтересів дитини. Суперечки між сторонами з приводу дитини, якщо і виникали, то завжди розв`язувалися шляхом пошуку компромісів. Він пропонував позивачці укласти угоду щодо порядку спільної участі у вихованні дитини, але вона від вирішення цього питання ухилилась, проте категоричних заперечень не виказувала.
Відповідач не вимагав зміни місця фактичного проживання дитини, після звернення позивачки до суду із позовом про визначення місця проживання сина із нею у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання дитини разом з ним, не звертався.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечував проти проживання малолітнього сина разом з матір`ю, так як між ним та позивачкою відсутній спір щодо місця проживання дитини, а існують невирішені питання щодо порядку участі батька у вихованні та спілкуванні із сином. Вважає, що внаслідок задоволення позовних вимог ОСОБА_2 інтереси дитини лише постраждають, оскільки вона буде обмежена у спілкуванні з батьком на тому рівні, який існував до цього.
Відповідно до частин першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З урахуванням цих норм, а також положень статті 15 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Задовольняючи позовні вимоги про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд першої інстанції не врахував, що спільна дитина сторін після розірвання шлюбно-сімейних відносин між ними залишилася проживати разом з матір`ю, а батько дитини не заперечує проти цього, не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним, більш того, зазначає, що не має бажання змінювати усталене місце проживання малолітнього  ОСОБА_3 , що у свою чергу свідчить про відсутність між сторонами спору щодо місця проживання дитини.
Колегія суддів вважає, що за встановлених обставин інтереси дитини не потребують втручання держави у сімейні відносини, що врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників. Позивачкою не доведено необхідності захисту її прав чи інтересів малолітньої дитини з боку органу опіки та піклування, а також суду як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23, від 25 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23.
Досліджені судом апеляційної інстанції обставини справи, поведінка і пояснення сторін в судовому засіданні свідчить про те, що фактично між сторонами існують деякі непорозуміння щодо участі батька у вихованні спільного сина сторін, що підлягає вирішенню в окремому порядку, у тому числі договірному.
Таким чином, суд першої інстанції помилково задовольнив позов матері дитини про визначення місця проживання малолітнього сина разом із нею, так як позивачкою не доведено, що її права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняв.
У цій справі позивачка не довела наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності щодо спірного питання саме про визначення місця проживання дитини з нею, тоді як через призму якнайкращих інтересах дитини з метою попередження можливих порушень з боку відповідача щодо зміни місця проживання сина  ОСОБА_2 не навела фактів щодо порушення свого права в межах ініційованого нею судового спору.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю малолітньої дитини, з якою дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Батько дитини не вимагав та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що мати дитини забороняє батьку бачитися із сином.
З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції безпідставно виходив з того, що на час звернення до суду матері з позовом про визначення місця проживання дитини разом із нею, яка фактично проживала і проживає із нею, порушені її права як іншого з батьків дитини. Значення фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивачки не порушені, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Висновки суду узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23, від 13 серпня 2025 року у справі № 202/15541/23, від 18 лютого 2025 року у справі № 161/3520/23, від 17 грудня 2025 року у справі № 214/6547/24 та у справі № 643/4568/24.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
За приписами статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
На підставі викладеного з позивачки стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах цієї справи, а саме 1 816,80 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 28 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відмовити.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 816,80 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 27 лютого 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб 

Судді: С.О. Журба

Д.О. Таргоній