ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 р. 	Справа № 480/186/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.11.2025, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602 по справі № 480/186/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Міністерства оборони України , ІНФОРМАЦІЯ_1   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач 2, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому позивач просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Міністерства оборони України оформлене витягом з протоколу засідання з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №33/в від 25 жовтня 2024 року, п. 56, про відмову солдату в запасі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в призначенні одноразової грошової допомоги, встановленої пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин);
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, встановлену пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону №2011-XII, у зв`язку з встановленням часткової втрати працездатності внаслідок поранення, отриманого 05 січня 2023 року в районі н.п. Соледар Донецької області, при виконанні обов`язків військової служби, а саме - бойового завдання в районі населеного пункту Соледар Донецької області, під час захисту Батьківщини.
В обґрунтування позову зазначив, що він вчинив у найкоротший термін всі можливі дії з метою отримання необхідних документів для подання заяви на виплату одноразової грошової допомоги внаслідок втрати працездатності через поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, та об`єктивно не мав можливості отримати відповідну довідку МСЕК у строки, визначені законодавством, оскільки не мав змоги вплинути на строк отримання довідки про обставини отримання поранення №350 від 10.01.2024, направлення його на МСЕК та проведення МСЕК. Відтак, в цьому конкретному випадку позивач не має зазнавати негативних наслідків від того, що огляд не відбувся у межах тримісячного строку, а був здійснений 15.02.2024, про що йому була видана довідка серії 12ААА №024723 від 11.03.2024 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках.
З огляду на викладене, позивач вважає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої підпунктом 7 пункту 2 статті 16 Закону № 2011-XII.
Представником відповідача 2 було подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову. Зауважив, що у довідці МСЕК серії 12ААА № 024723, яка видана на підставі довідки військово-лікарської комісії від 30.03.2023, позивачу встановлено втрату працездатності у розмірі 25% внаслідок отримання травми, пов`язаної із проходженням військової служби та зазначено дату - 11.03.2024. Отже, дата 11.03.2024, що зазначена у довідці МСЕК серія 12ААА №024723, є днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 . Однак, встановлення ступеня втрати працездатності 25% згідно з довідкою МСЕК серії 12ААА № 024723 від 11.03.2024, відбулося поза межами тримісячного строку після звільнення позивача з військової служби - 07.07.2023, що є порушенням вимог пункту 7 частини 2 статті 16 Закону №2011-XII. Оскільки позивачу вперше встановлена часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності у понад тримісячний термін після звільнення з військової служби, то право на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону № 2011-XII у позивача відсутнє.
Зазначив, що неотримання ОСОБА_2 довідки від МСЕК раніше, ніж дата звільнення, не пов`язано із компетенцією ІНФОРМАЦІЯ_3 та Міністерства оброни України та не є наслідком неправомірних дій, рішень чи бездіяльності таких, адже проходження МСЕК після звільнення з військової служби має заявницький характер, тобто розглядається виключно за ініціативою заявника.
Вважає, що посилання позивача на те, що військовою частиною не було проведено службове розслідування та ним було отримано довідку про обставини травми лише 10.01.2024 не заслуговують на увагу, оскільки довідка медико-соціально експертної комісії серії 12ААА №024723 від 11.03.2024 видана на підставі довідки військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_1 від 30.03.2023.
Представником позивача була подана відповідь на відзив відповідача 2, в якій останній, окрім іншого, зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порушення вимог пункту 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 (далі Порядок №975 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не подав у 15-денний строк з дня реєстрації заяви та всіх документів розпорядникові бюджетних коштів, яким є Міністерство оборони України, висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого були додані документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку, що підтверджується відповіддю №639 від 12.04.2024 та відповіддю №1179 від 28.05.2024 на адвокатський запит. Документи до Міністерства оборони були направлені тільки 03.06.2024, тобто через два з половиною місяці, що підтверджується супровідним листом №11/5800 від 04.06.2024, а позивачу про це стало відомо тільки 21.06.2024.
Міністерством оборони України, як розпорядником коштів, у порушення встановленого цим же Порядком №975 місячного строку, отримана на початку червня 2024 року, заява з доданими документами не розглянута та не прийняте відповідне рішення, що підтверджується відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_4 №3212 від 21.11.2024 та копією витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України №33/в від 25.10.2024. Тобто, заява позивача яка була направлена на початку червня 2024 року була розглянута майже через чотири місяці. 
Вказане, на думку представника позивача, є підставою для задоволення позовних вимог.
Представником відповідача 1 також було подано відзив на позовну заяву, в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував. Зауважив, що пункт 7 частини 2 статті 16 Закону №2011-XII містить особливий критерій для призначення та виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності після звільнення з військової служби, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення його з військової служби, однак і в такому разі часткова втрата працездатності повинна бути пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Крім того зауважив, що позовна вимога про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу є втручанням в його дискреційні повноваження як уповноваженого органу, щодо призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, тому при розгляді справ за такими позовами адміністративний суд вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не приймати рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, що не належить до компетенції суду.
Представником позивача надано відповідь на відзив відповідача 1, в якому він зазначив, що у цій справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини, але такі підстави для відмови у призначені та виплаті одноразової грошової допомоги у цьому випадку в законі відсутні.
Отже, немає жодних альтернативних шляхів прийняття рішення суб`єктом владних повноважень, оскільки позивач має право на отримання одноразової допомоги, передбаченої вимогами пункту 8 статті 16-3 Закону №2011-XII, та може його реалізувати протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 28.11.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії Міністерства оборони України, оформлене витягом з протоколу засідання з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №33/в від 25 жовтня 2024 року, п. 56, про відмову солдату в запасі ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги, встановленої пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Зобов`язано Міністерство оборони України (пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, код ЄДРПОУ 00034022) призначити та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) одноразову грошову допомогу, встановлену пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей», у зв`язку з встановленням часткової втрати працездатності внаслідок поранення, отриманого 05 січня 2023 року в районі н.п. Соледар Донецької області, при виконанні обов`язків військової служби, а саме - бойового завдання в районі населеного пункту Соледар Донецької області, під час захисту Батьківщини. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем 1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що 07.07.2023 позивача звільнено з військової служби (витяг з наказу командира в/ч НОМЕР_3 № 196). Це дата початку перебігу тримісячного строку. 07.10.2023 – дата закінчення граничного тримісячного терміну для встановлення ступеня втрати працездатності, передбаченого пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону №2011-XII. 15.02.2024 позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності (Довідка МСЕК серії 12 ААА № 024723). Таким чином, юридичний факт, з яким закон пов`язує виникнення права на отримання допомоги (встановлення ступеня втрати працездатності МСЕК), настав через 7 місяців і 8 днів після звільнення зі служби. Це більш ніж удвічі перевищує встановлений законом термін. В момент спливу тримісячного строку (07.10.2023) у позивача ще не було встановлено втрати працездатності, отже, право на ОГД за цією підставою у нього не виникло і не могло виникнути у майбутньому відповідно до діючої редакції Закону.
Також зазначив, що окрім пропуску строку, оскаржуване рішення ігнорує ще одну критичну підставу відмови, зазначену у рішенні Комісії Міноборони – невідповідність формулювання причинного зв`язку травми вимогам закону для даного виду виплати. Це є самостійною і достатньою підставою для відмови в позові, яку суд першої інстанції залишив без належної правової оцінки. Вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, фактично вдався до переоцінки медичних документів та самостійно змінив кваліфікацію причинного зв`язку травми, підмінивши собою органи ВЛК та МСЕК. Суд послався на Довідку про обставини травми №350 від 10.01.2024, де вказано про участь у бойових діях, і на цій підставі дійшов висновку, що позивач має право на виплату. Однак, єдиним документом, що засвідчує ступінь втрати працездатності та її причину для цілей виплати, є Довідка МСЕК. Якщо у Довідці МСЕК зазначено "проходження служби", Комісія не має права самостійно трактувати це як "виконання обов`язків", навіть за наявності інших довідок. Це імперативна вимога Порядку №975. Позивач мав право оскаржити рішення МСЕК та вимагати зміни формулювання причинного зв`язку, якщо вважав його помилковим, але він цього не зробив. Натомість суд, ігноруючи зміст офіційного документа МСЕК, зобов`язав Міноборони виплатити кошти так, ніби у довідці написано "виконання обов`язків".
Звернув увагу, що оскільки Комісія Міноборони відмовила через відсутність законних підстав (пропуск строку та невідповідність причини), вона ще не проводила перевірку інших аспектів (розміру виплати, наявності інших виплат, що виключають цю, правильності розрахунку прожиткового мінімуму тощо). Зобов`язуючи виплатити кошти, суд фактично провів цю перевірку за відповідача, що виходить за межі судового контролю.
Відзиви на апеляційну скаргу подані не були. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Учасниками справи отримано копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026 про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. позивачем отримано копію апеляційної скарги відповідача, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , проходив службу у ЗСУ на посадах солдата радіотелефоніста 3 взводу, 1 роти, 1 стрілецького батальйону та солдата резерву змінного складу 39-ї запасної роти військової частини НОМЕР_3 . Під час проходження служби брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
05.01.2023 під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Соледар Донецької області, отримав мінно-вибухову травму - вогнепальне осколкове сліпе поранення м`яких тканин правої гомілки, що підтверджується первинною медичною карткою форми 100 виданої ПХГП Рай-Олександрівка о 04 год. 35 хв. 05.01.2023 та евакуйований до м. Дніпро /а.с. 34-35/.
У період з 05.01.2023 до 08.01.2023 згідно з випискою №0031523 проходив лікування у стаціонарі КНП «МКЛ №6» Дніпровської міської ради з діагнозом: вогнепальне осколкове сліпе поранення правої гомілки із наявністю стороннього тіла (осколок) /а.с. 10-11/.
У період з 08.01.2023 до 19.01.2023 згідно з випискою №60 проходив лікування у стаціонарі КНП ЦМЛ м. Олександрія з діагнозом: ВОСП правої гомілки з наявністю металевого осколку від 05.01.2023 /а.с. 8-9/.
У період з 19.01.2023 до 27.01.2023 згідно з випискою №529 проходив лікування у стаціонарі КП "Центральна міська лікарня м. Олександрія" Олександрівської міської ради з діагнозом: мінно-вибухова травма від 05.01.2023, ВОСП м`яких тканин правої гомілки з наявністю металевого осколку /а.с. 15/.
У період з 09.02.2023 до 02.03.2023 згідно з випискою №536, проходив лікування у КНП СОР «Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни» з діагнозом: стан після МВТ (05.01.2023): вогнепальне осколкове поранення м`яких тканин правої гомілки з наявністю стороннього тіла в ділянці правої підколінної ямки у вигляді незміцнілого рубця в/3 правої гомілки, стороннього тіла м`яких тканин в ділянці правої підколінної ямки, післятравматичної невропатії правого литкового нерву з больовим синдромом і помірним порушенням статики і ходи /а.с. 13-14/.
У період з 03.03.2023 до 17.03.2023 згідно з випискою від 17.03.2023 проходив реабілітацію у КНП СОР «Сумський обласний клінічний госпіталь ветеранів війни» з основним діагнозом: травма інших нервів у ділянці гомілки; супутнім діагнозом: стан після МВТ (05.01.2023): вогнепальне осколкове поранення м`яких тканин правої гомілки з наявністю стороннього тіла в ділянці правої підколінної ямки у вигляді незміцнілого рубця верхньої третини правої гомілки, стороннього тіла м`яких тканин в ділянці правої підколінної ямки, післятравматичної нейропатії правого литкового нерву з больовим синдромом і помірним порушенням функції статики та ходи /а.с. 12/. 
Відповідно до Довідки військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_1 №4319 від 30.03.2023 проведено медичний огляд ОСОБА_1 1987 р.н., солдата в/ч НОМЕР_3 , мобілізованого ІНФОРМАЦІЯ_5 у листопаді 2022 року, яким встановлено діагноз та причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва): Наслідки МВТ (05.01.2023) вогнепального осколкового сліпого поранення м`яких тканин правої гомілки у вигляді післятравматичної невропатії литкового нерву зі стійким больовим синдромом та парестезією, помірним порушенням функції, зміцнілих рубців, невидаленого стороннього тіла. Астеноневротичний синдром, помірно виражені короткотривалі прояви з виходом в астенію. Згідно з наказом МОЗ України від 04.07.2007 травма відноситься до тяжкого ступеню. Травма ТАК, пов`язана з проходженням військової служби. Довідка про обставини отримання поранення на час огляду не надана. Крім поранення виявлено захворювання, а саме: НЦД за змішаним типом, СН0. Захворювання також ТАК, пов`язане з проходженням військової служби. На підставі статті 76Б, 83Б графи ІІ Розкладу хвороб рішенням комісії ОСОБА_1 визнаний обмежено придатним до військової служби /а.с. 21/.
Наказом командира в/ч НОМЕР_3 №196 від 07.07.2023 солдата ОСОБА_1 , солдата резерву змінного складу 39-ї запасної роти військової частини НОМЕР_3 , звільненого, у зв`язку з пораненням, з раніше займаної посади радіотелефоніста наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 14.05.2023 № 116 РСБ, у запас на підставі підпункту «г» (через такі сімейні обставини: у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-XII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виключено із списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.
Після отримання поранення солдатом ОСОБА_1 та під час проходження ним лікування керівництвом військової частини службове розслідування про обставини отримання поранення не проводилось. Позивач неодноразово особисто та за допомогою адвоката звертався до керівництва про необхідність проведення службового розслідування за фактом отримання ним 05.01.2023 поранення в районі населеного пункту Соледар Донецької області. 
Службове розслідування щодо отримання поранення солдатом ОСОБА_1 було призначено та проведено на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 №3354 від 02.09.2023 після звернення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_6 /а.с. 19, 29/.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_3 №1035 від 26.09.2023 "Про результати службового розслідування" в ході проведення службового розслідування встановлено: що 05.01.2023 під час виконання обов`язків військової служби, а саме - бойового завдання в районі населеного пункту Соледар, Донецької області під час мінно-артилерійського обстрілу з боку противника, солдат ОСОБА_1 отримав «мінно-вибухову травму. Вогнепальне осколкове сліпе поранення м`яких тканин правої гомілки з наявністю металевого осколку», який брав участь у складі свого підрозділу у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. На момент бойового поранення вищевказаний військовослужбовець перебував у засобах індивідуального захисту (бронежилет та шолом), без ознак сп`яніння, бойове поранення не пов`язане з вчиненням злочину чи адміністративного правопорушення, не є наслідком вчинення ним дій у стані сп`яніння, не є наслідком навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження. На підставі вищевикладеного, наказано вважати бойове поранення (травмування) солдата ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас, таким, що сталося під час виконання обов`язків військової служби в районі бойових дій, одержано під час захисту Батьківщини, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, бойове поранення не пов`язане з вчиненням злочину чи адміністративного порушення, не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, не є наслідком навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.
Пунктом 3 наказу командира військової частини НОМЕР_3 №1035 від 26.09.2023 «Про результати службового розслідування» зобов`язано начальника медичної служби військової частини НОМЕР_3 в десятиденний строк з моменту підписання наказу (з основної діяльності) командира військової частини НОМЕР_3 за результатами службового розслідування, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (з адміністративно-господарської діяльності) від 02.09.2023 №3354 «Про призначення службового розслідування» підготувати та видати солдату ОСОБА_1 довідку про обставини поранення за змістом, визначеним додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом від 14.08.2008 №402 Міністерства оборони України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 17.11.2008 за №1109/15800 /а.с. 49/. 
За результатами службового розслідування ОСОБА_1 видано довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) №350 від 10.01.2024, яка отримана позивачем наприкінці січня 2024 року /а.с. 25/.
Після отримання довідки про обставини поранення позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_7 для направлення на МСЕК з метою визначення ступеню втрати працездатності та визначення групи інвалідності. За результатами огляду МСЕК відповідно до довідки серії 12ААА № 024723 від 11.03.2024 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, виданої Обласною МСЕК №2 загального профілю Сумського обласного центру медико-соціальної експертизи, на підставі акту огляду МСЕК №379, ОСОБА_1 встановлена ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 25 (двадцять п`ять) відсотків. Причина втрати працездатності травма, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби підтверджена висновком згідно з довідкою ВЛК №4319 від 30.03.2023 /а.с. 23/. 
Після отримання довідки МСЕК, 18.03.2024 ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_7 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із травмою, пов`язаною із захистом Батьківщини, яка призвела до втрати 25 % працездатності. До вказаної заяви було долучено документи згідно з пунктом 10 Порядку №975. 
Згідно з листом №639 від 12.04.2024 заява позивача та додані до неї документи від 18.03.2024 були направлені на розгляд до відділу оформлення допомог, військових пенсій та пільг ІНФОРМАЦІЯ_3 для вирішення питання виплати одноразової грошової допомоги в зв`язку з втратою працездатності внаслідок травми, пов`язаної з проходженням військової служби. ІНФОРМАЦІЯ_2 розглянуто заяву та додані до неї документи, але повернуто без виконання, оскільки відповідно до пункту 7 Порядку №975, одноразова грошова допомога призначається у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення з військової служби /а.с. 18/. 
В подальшому, документи повторно були направлені до ІНФОРМАЦІЯ_8 та 03.06.2024 за вих. №11/5746 були спрямовані до Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України, про що позивачу стало відомо 26.06.2024, що підтверджується відміткою позивача на листі начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №11/5800 від 04.06.2024 /а.с. 33/.
3а результатами розгляду наданих документів комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із при значенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги: Відповідно до постанови КМУ від 25.12.2013 №975: солдату в запасі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), якого 07.07.2023 звільнено з військової служби та 15.02.2024 під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 25% втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, що сталося 05.01.2023 (довідка МСЕК серія 12ААА №024723 від 15.02.2024).
Вказану відмову було викладено у витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №33/в від 25.10.2024 (пункт 56), та мотивовано наступним чином: "Заявника звільнено з військової служби 07.07.2023, а 15.02.2024 встановлено ступінь втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної з проходженням військової служби, тобто понад тримісячний термін після звільнення з військової служби".
Непогодившись з відмовою у призначенні одноразової грошової допомоги, позивач звернувся з даним позовом до суду. 
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої підпунктом 7 пункту 2 статті 16 Закону №2011-XII, а оскаржуване рішення прийняте без врахування всіх обставин у справі, а тому не може відповідати критеріям правомірності, визначеним в частині 2 статті 2 КАС України, відповідно є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим порушені права позивача підлягають відновленню шляхом зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги передбаченої підпунктом 7 пункту 2 статті 16 Закону №2011-XII.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила таке.
Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначено Законом №2011-XII.
За змістом пункту 2 частини 1 статті 3 Закону №2011-ХІІ дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII) передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до пункту 1 статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (одноразова грошова допомога), гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно з підпунктом 7 пункту 2 статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.
Положеннями статті 16-1 Закону №2011-ХІІ визначений перелік осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, визначеної цим Законом у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону.
Згідно з пунктом 2 статті 16-2 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому, у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
Відповідно до пункту 2 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.
Пунктом 3 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ передбачено, що встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства.
Згідно з пунктом 6 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві резервістами.
Відповідно до пункту 9 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (пункт 10 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ).
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначено Порядком № 975.
Відповідно до пункту 3 Порядку №975 у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Пунктом 7 Порядку №975 визначено, що у разі часткової втрати працездатності без установлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від ступеня втрати працездатності, який установлюється медико-соціальною експертною комісією, у розмірі, що визначається у відсотках від: 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, - військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби; 50-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, - військовослужбовцю строкової військової служби, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій із строкової військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, пов`язаних з проходженням військової служби, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її із строкової військової служби; 50-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, - військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності в період проходження зборів чи служби у військовому резерві або не пізніше ніж через три місяці після закінчення таких зборів чи виконання резервістом обов`язків служби у військовому резерві.
Відповідно до пункту 11 Порядку №975 військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності. До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
Згідно з пунктом 12 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (розпорядник бюджетних коштів).
Пунктом 13 Порядку №975 встановлено, що розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання.
Згідно з пунктом 15 Порядку №975 рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.
Практика Верховного Суду стосовно застосування Порядку №975 сформована, зокрема, у постановах від 27.05.2021 у справі №520/9807/2020, від 24.06.2021 у справі №120/1985/20-а, від 18.05.2022 у справі №500/423/19, від 18.05.2022 у справі №500/423/19, від 25.07.2022 у справі №380/6447/20 та від 18.03.2024 у справі №120/13997/21-а.
Верховний Суд у постанові від 08.11.2023 у справі №320/4821/19, аналізуючи положення пункту 7 частини другої статті 16 Закону України № 2011-XII, дійшов висновку, що у разі встановлення особі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, то права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у такої особи не виникає.
Суд також вказав, що остання є спеціальною правовою нормою, яка містить критерії для встановлення умов виплати одноразової грошової допомоги у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, зокрема:
суб`єкти отримання допомоги - військовослужбовці та особи звільнені з військової служби;
визначений час настання страхового випадку (встановлення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності) - військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, які частково втратили працездатність внаслідок отримання поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби;
відсутність умови про встановлення втрати працездатності без встановлення інвалідності після закінчення тримісячного строку після звільнення зі служби.
Аналіз вищевказаних положень Закону №2011-ХІІ та Порядку №975 дозволяє дійти висновку про те, що право звільненої з військової служби особи на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із частковою втратою працездатності обмежено:
тримісячним строком для встановлення такій особі часткової втрати працездатності, що рахується з дня звільнення такої особи з військової служби;
причинами отримання такою особою поранення (контузії, травми або каліцтва) або захворювання, оскільки останні повинні бути набуті особою саме під час виконання нею обов`язків військової служби.
Колегія суддів зауважує, що встановлення законодавцем обмеженого строку є однією з умов дисциплінування фізичних осіб як учасників публічно-правових відносин при реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги. У випадку пропуску такого строку виключними підставами для визнання судом поважними причин такого пропуску може бути лише наявність об`єктивно непереборних обставин, які пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Разом з тим, це не означає, що зі збігом цього строку особа безумовно втрачає соціальні гарантії, які надані їй Законом, зокрема можливість реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у виключних випадках із застосуванням судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову).
Вищезазначене підтверджується позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 23.10.2018 у справі №161/69/17 та від 12.03.2019 у справі №760/18315/16-а, у яких колегія суддів Верховного Суду дійшла обґрунтованого висновку, що строк може вважатись присічним за умови, якщо особа протягом цього строку має можливість в будь-який час звернутися за захистом своїх соціальних прав, а саме, права на отримання грошової виплати; не вважається завершеним строк за умови об`єктивної відсутності можливості особи безперешкодного звернення за захистом відповідного соціального права; таке обмеження буде порушенням права особи на соціальне забезпечення та проявом дискримінації.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 08.04.2024, повертаючи справу №540/3059/20 на новий розгляд, вказав, що при розгляді подібних спорів суди повинні встановити, чи були вчинені особою всі залежні від неї дії щодо отримання довідки МСЕК у строки, які надають право на отримання одноразової грошової допомоги.
З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що встановлений законодавством тримісячний строк для встановлення особі часткової втрати працездатності рахується з дня звільнення такої особи з військової служби, є преклюзивним і підлягає поновленню лише у виключних випадках у зв`язку із наявністю об`єктивно непереборних обставин, які пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій, що підтверджені доказами, належність яких повинна бути перевірена уповноваженим органом або судом.
З матеріалів справи судом встановлено, що після отримання поранення солдатом ОСОБА_1 та під час проходження ним лікування керівництвом військової частини службове розслідування про обставини отримання поранення не проводилось. Службове розслідування за фактом отримання позивачем 05.01.2023 поранення в районі населеного пункту Соледар Донецької області було призначено та проведено лише після звернення позивача до відділу військової служби правопорядку.
Саме за результатами службового розслідування (наказ командира військової частини НОМЕР_3 №1035 від 26.09.2023, було наказано: 2. Вважати бойове поранення (травмування) солдата ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас, наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) №116-ОС від 14.05.2023, таким, що сталося під час виконання обов`язків військової служби в районі бойових дій, одержане під час захисту Батьківщини, захисту незалежності, суверенітету та територій цілісності України, бойове поранення (травмування) не пов`язане з вчиненням злочину чи адміністративного правопорушення, не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, не є наслідком навмисного заподіяння тілесного ушкодження; 3. Начальнику медичної служби військової частини НОМЕР_3 в десятиденний строк з моменту підписання наказу (з основної діяльності) командира військової частини НОМЕР_3 за результатами службового розслідування, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (з адміністративно - господарської діяльності) від 02.09.2023 №3354 "Про призначення службового розслідування" підготувати та видати солдату ОСОБА_1 довідку про обставини поранення за змістом визначеним додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджене наказом від 14.08.2008 №402 Міністерства оборони України, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800.
На підставі наказу командира (начальника) військової частини НОМЕР_3 від 26.09.2023 № 1035 Командиром військової частини НОМЕР_3 було складено довідку про обставини травми (поранення, контузії каліцтва) солдата ОСОБА_1 №350 від 10.01.2024.
Після отримання довідки про обставини поранення позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_7 для направлення на МСЕК з метою визначення ступеню втрати працездатності та визначення групи інвалідності. 
За результатами огляду МСЕК відповідно до довідки серії 12ААА №024723 від 11.03.2024 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, виданої Обласною МСЕК №2 загального профілю Сумського обласного центру медико-соціальної експертизи, на підставі акту огляду МСЕК №379, ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 25 (двадцять п`ять) відсотків. Причина втрати працездатності травма, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби підтверджена висновком згідно з довідкою ВЛК №4319 від 30.03.2023. 
Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивач вчинив у найкоротший термін всі можливі дії з метою отримання необхідних документів для подання заяви на виплату одноразової грошової допомоги внаслідок втрати працездатності через поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, та об`єктивно не мав можливості отримати відповідну довідку МСЕК у строки, визначені законодавством, оскільки не мав змоги вплинути на строк отримання довідки про обставини отримання поранення №350 від 10.01.2024, направлення його на МСЕК та проведення МСЕК. 
Відтак, в цьому конкретному випадку позивач не має зазнавати негативних наслідків від того, що огляд не відбувся у межах тримісячного строку, а був здійснений 15.02.2024, про що йому була видана довідка серії 12ААА №024723 від 11.03.2024 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках.
За таких обставин суд приходить до переконання, що пропуск строку звернення за отриманням допомоги є поважним, оскільки він об`єктивно зумовлений процедурними особливостями встановлення ступеня втрати працездатності, які не перебували під контролем позивача та не залежали від його волі. 
При цьому, отримавши довідку про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 12ААА №024723 від 11.03.2024, позивач через тиждень 18.03.2024 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_7 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із травмою, пов`язаною із захистом Батьківщини, яка призвела до втрати 25% працездатності із наданням пакету документів згідно з пунктом 10 Порядку №975.
Відтак, ступінь втрати працездатності позивачу первинно встановлено 15.02.2024, при цьому присічний строк, визначений статтею 16-3 Закону №2011-XII, позивачем не порушено.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що рішення комісії Міністерства оборони України, оформлене витягом з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №33/в від 25.10.2024 (пункт 56), в частині відмови солдату в запасі ОСОБА_1 у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги, встановленої пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону №2011-XII є протиправним, а отже вимоги про визнання його протиправним та скасування є такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що в момент спливу тримісячного строку (07.10.2023) у позивача ще не було встановлено втрати працездатності, отже, право на ОГД за цією підставою у нього не виникло і не могло виникнути у майбутньому відповідно до діючої редакції Закону, оскільки сам по собі факт не встановлення позивачу втрати працездатності станом на дату спливу тримісячного строку (07.10.2023) не свідчить про відсутність у нього права на отримання одноразової грошової допомоги. Встановлення ступеня втрати працездатності є процедурною дією уповноваженого органу, тоді як право на соціальну виплату пов`язується із настанням визначеного законом страхового випадку та його причинним зв`язком із проходженням військової служби. Тримісячний строк, визначений пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону №2011-XII регулює питання процедури та своєчасності звернення, однак не може тлумачитися як такий, що обмежує або скасовує саме матеріальне право особи на соціальний захист у разі підтвердження встановленого юридичного факту.
Інші доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, встановлену пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону №2011-XII у зв`язку із встановленням часткової втрати працездатності внаслідок поранення отриманого 05.01.2023 в районі н.п. Соледар Донецької області, при виконанні обов`язків військової служби, а саме - бойового завдання в районі населеного пункту Соледар Донецької області, під час захисту Батьківщини, колегія суддів зазначає таке.
Відповідач, приймаючи рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги старшому солдату в запасі ОСОБА_1 виходив лише з того, що останнім пропущено тримісячний термін після звільнення з військової служби. Тобто, по суті заява ОСОБА_1 розглянута не була, відповідач не надавав оцінки по суті поданих документів.
Колегія суддів зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15.11.1996 у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява № 22414/93) зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З огляду на те, що відмова відповідача у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із частковою втратою працездатності, зумовлена пропуском тримісячного строку з моменту звільнення з військової служби, і відповідачем не встановлювались інші обставини щодо наявності підстав для призначення одноразової грошової допомоги згідно заяви позивача від 18.03.2024 та доданого до неї пакету документів, колегія суддів, з метою повного та належного захисту прав позивача, вважає належним способом захисту прав позивача зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, встановленої пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону №2011-XII у зв`язку із встановленням часткової втрати працездатності внаслідок поранення, отриманого 05.01.2023 в районі н.п. Соледар Донецької області, при виконанні обов`язків військової служби, а саме - бойового завдання в районі населеного пункту Соледар Донецької області, під час захисту Батьківщини на підставі поданої заяви від 18.03.2024 та доданого до неї пакету документів, з урахуванням висновків суду.
Отже, позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно з частинами 1, 2 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.11.2025 по справі № 480/186/25 в частині щодо зобов`язання Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, встановлену пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей», у зв`язку з встановленням часткової втрати працездатності внаслідок поранення, отриманого 05 січня 2023 року в районі н.п. Соледар Донецької області, при виконанні обов`язків військової служби, а саме - бойового завдання в районі населеного пункту Соледар Донецької області, під час захисту Батьківщини прийнято з урахуванням недоведених обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині позовних вимог, а отже підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
В іншій частині рішення суду першої інстанції є таким, що прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.11.2025 по справі № 480/186/25 - скасувати в частині зобов`язання Міністерства оборони України (пр-т Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, код ЄДРПОУ 00034022) призначити та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) одноразову грошову допомогу, встановлену пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей», у зв`язку з встановленням часткової втрати працездатності внаслідок поранення, отриманого 05 січня 2023 року в районі н.п. Соледар Донецької області, при виконанні обов`язків військової служби, а саме - бойового завдання в районі населеного пункту Соледар Донецької області, під час захисту Батьківщини. 
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.
Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) одноразової грошової допомоги, встановленої пунктом 7 частини 2 статті Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей» у зв`язку із встановленням часткової втрати працездатності внаслідок поранення, отриманого 05 січня 2023 року в районі н.п. Соледар Донецької області, при виконанні обов`язків військової служби, а саме - бойового завдання в районі населеного пункту Соледар Донецької області, під час захисту Батьківщини на підставі поданої заяви від 18.03.2024 та доданого до неї пакету документів, з урахуванням висновків суду.
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 28.11.2025 по справі № 480/186/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	І.С. Чалий   З.Г. Подобайло