Справа № 420/42995/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м. Одеса 
Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді – Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними бездіяльності, дій та зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд : 
- визнати протиправною відмову, а саме ігнорування в/ч НОМЕР_2 щодо розгляду рапорту, у звільненні ОСОБА_1 з військової служби з підстав, визначених підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_2 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 25.12.2025 року про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за сімейними обставинами), з урахуванням висновків суду у справі.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що має законодавче право на звільнення з військової служби за сімейними обставинами згідно з пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Так, позивач зазначає, що його батько є особою з інвалідністю II групи та, згідно з медичними висновками, потребує постійного стороннього догляду через тяжкий стан здоров`я. При цьому ОСОБА_1 є єдиним родичем, здатним здійснювати такий догляд, оскільки сестра позивача є військовозобов`язаною медичною сестрою і проживає окремо, син навчається за кордоном, а дружина з батьком розлучена. Позивач наголошує, що неодноразово подавав рапорти про звільнення (від 17.11.2025, 17.12.2025 та 25.12.2025) та акт про встановлення факту здійснення догляду, проте військова частина НОМЕР_2 їх ігнорує. Така бездіяльність відповідача, на думку позивача, є протиправною та порушує його право на звільнення, передбачене законом. 
Ухвалою від 16.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін згідно з ст. 262 КАС України.
20.02.2026 до суду від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що в/ч діяла виключно в межах повноважень та чинного законодавства. Відповідач заперечує факт ігнорування звернень, зазначаючи, що перший рапорт позивача був розглянутий 09.12.2025 року з наданням роз`яснень про недостатність підстав для звільнення, а повторних рапортів частина офіційно не отримувала. Зазначає про те, що позивачем не виконано умови щодо відсутності інших осіб, зобов`язаних здійснювати догляд. Так, відповідач наголошує, що наявність рідної сестри позивача, яка є повнолітньою та працездатною, покладає на неї імперативний обов`язок піклуватися про батька згідно з Конституцією та Сімейним кодексом України. Військова частина стверджує, що позивач не надав доказів об`єктивної неможливості сестри здійснювати такий догляд, оскільки її проживання за іншою адресою чи статус військовозобов`язаної не звільняють від сімейного обов`язку. Крім того, відповідач зауважує, що висновок ЛКК №273 не обмежує коло надавачів послуг виключно позивачем, а соціальні послуги можуть надаватися й іншими особами або організаціями. Відповідач наголошує, що обов`язок доказування відсутності інших членів сім`ї першого ступеня споріднення лежить на позивачеві, чого в даному випадку зроблено не було. Таким чином, на думку частини, правові підстави для звільнення за статтею 26 Закону №2232-XII у позивача відсутні.
23.02.2026 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою відповідачем проігноровано повторні рапорти від 17.12.2025 та 25.12.2025. Позивач зазначає, що сестра ОСОБА_2 об`єктивно не може здійснювати догляд за батьком, оскільки вона є військовозобов`язаною медичною сестрою, що згідно із законом унеможливлює постійне піклування через специфіку служби. Крім того, хворий батько має право самостійно обирати особу для здійснення догляду, що було підтверджено нотаріальною заявою про відсутність інших помічників, крім сина. Позивач наголошує, що надав вичерпний перелік документів, включаючи висновок ЛКК та акти обстеження, які підтверджують неможливість залучення інших родичів першого чи другого ступеня. При цьому відповідач умисно перешкоджає в реалізації конституційного права на звільнення за сімейними обставинами. 
25.02.2026 до суду від військової частини НОМЕР_1 надійшли заперечення, згідно з якими обов`язок повнолітніх дітей щодо утримання та догляду за батьками поширюється і на рідну сестру позивача, а оскільки в матеріалах справи відсутні медичні висновки (МСЕК або ЛКК) про її власну потребу в сторонньому догляді, посилання на її зайнятість чи статус військовозобов`язаної є безпідставними. Крім того, нотаріальна заява батька про відсутність інших родичів не може замінити визначений законом перелік документів та не є самостійною підставою для звільнення, оскільки не спростовує фактичну наявність членів сім`ї першого ступеня споріднення, які за законом зобов`язані здійснювати догляд. Таким чином, відповідач наполягає, що позивачем не виконано обов`язкову умову ст. 26 Закону № 2232-XII щодо доведення неможливості здійснення догляду іншими родичами через їхній стан здоров`я.
Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить військову службу за призовом під час мобілізації на підставі Указів Президента України № 64/2022 та № 69/2022. 
На час виникнення спору позивач обіймає посаду солдата ІПС 2 категорії (оператора) групи переносних зенітно-ракетних комплексів прикордонної комендатури швидкого реагування Військової частини НОМЕР_2 .
Батько позивача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонером та має тяжкий стан здоров`я внаслідок ішемічного інсульту з лівобічною геміплегією, вираженим порушенням ходи, енцефалопатією III ступеня, гіпертонічною хворобою та ішемічною хворобою серця.
Згідно з витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 2559/25/656/ВТ, батькові позивача встановлено II групу інвалідності, а медичні довідки та висновок ЛКК № 080-4/о підтверджують, що він є невиліковно хворим, не може самостійно пересуватися та потребує постійного стороннього догляду.
16.10.2025 року уповноваженими органами було складено Акт № 100 про встановлення факту здійснення особою постійного догляду, який зафіксував, що саме ОСОБА_1 фактично здійснює постійний догляд за своїм хворим батьком.
Крім того, ОСОБА_3 склав нотаріально засвідчену заяву, у якій підтвердив, що син (позивач) є його єдиним родичем, який здійснює за ним догляд, а також офіційно повідомив про відсутність інших близьких родичів, здатних надавати таку допомогу.
Батько позивача є розлученим з матір`ю позивача, ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 23.12.2025 року.
Позивач має рідну сестру, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка з 2004 року проживає окремо від батька, працює медичною сестрою та, згідно з рішенням ВЛК від 18.07.2024 року, є військовозобов`язаною.
Син позивача (онук ОСОБА_3 ), ОСОБА_5 , 2007 року народження, перебуває за межами України, оскільки є студентом денної форми навчання Болгарського Медичного Університету (м. Пловдив), що підтверджується посвідченням № 10 від 06.01.2026 року.
Членом сім`ї другого ступеня споріднення є також ОСОБА_6 , 1943 року народження, яка за твердженням сторони позивача сама є невиліковно хворою особою, не може самостійно пересуватися і потребує догляду, що виключає її з переліку осіб, здатних доглядати за батьком позивача.
17.11.2025 року позивач подав рапорт про звільнення зі служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
09.12.2025 військовою частиною було надано відповідь № 08/71751/25/25-Вн на рапорт позивача з відповідними роз`ясненнями щодо звільнення його з військової служби і недостатності підстав для звільнення в запас Збройних Сил України та доведено йому під підпис.
Зокрема, змістом зазначеної відповіді:
«Довести до військовослужбовця, що для звільнення в запас Збройних Сил України за підпунктом «г» (через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, пунктом 2 частиною 4 статтею 26 із застосуванням підпункту 3 частини 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», необхідно представити до управління прикордонного загону документи, які б відповідали нормам чинного законодавства. Враховуючи наявні документи, підстави для прийняття правового рішення щодо звільнення в запас ЗСУ відсутні.
Інформацію, викладену у розпорядженні довести під підпис вище зазначеному військовослужбовцю та донести встановленим порядком до управління прикордонного загону в термін до 12.12.2025.».
17.12.2025 та 25.12.2025 позивач повторно звертався з рапортами про звільнення та адвокатським запитом, наголошуючи на праві на звільнення через сімейні обставини, проте ці звернення, за словами позивача, були проігноровані військовою частиною.
В свою чергу, Військова частина НОМЕР_2 заперечує отримання рапортів від 17.12.2025 та 25.12.2025, стверджуючи про відсутність їх реєстрації в системі електронного документообігу та наполягаючи на законності своєї відмови від 09.12.2025.
Відповідач мотивує свою позицію тим, що наявність сестри ( ОСОБА_2 ) як члена сім`ї першого ступеня споріднення є безумовною перешкодою для звільнення позивача, оскільки не надано висновку МСЕК або ЛКК про те, що вона сама потребує постійного догляду.
Позивач вважає дії військової частини протиправною бездіяльністю, що порушує його конституційне право на соціальний захист та обов`язок піклуватися про непрацездатного батька, у зв`язку з чим звернувся до суду з вимогою зобов`язати частину розглянути рапорт по суті.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв`язку з наступним.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Закон № 2232-ХІІ).
Визначення військової служби міститься у частині першій статті 2 Закону № 2232-ХІІ та означає державну службу особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За приписами частини другої цієї ж статті Закону проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно з частинами третьою і четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону №2232-ХІІ.
За змістом підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII (в редакції, чинної у спірний період) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, зокрема, необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
У постанові Верховного суду від 21 лютого 2024 року у справі №120/1909/23 викладений наступний правовий висновок:
« 54. Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 (далі - Положення №1317).
55. Відповідно до пунктів 19, 24 Положення № 1317 комісія (МСЕК) проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акту огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
56. Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акту огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акту огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.
57. Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.
59. Щодо повноважень ЛЛК і медико-соціальної експертної комісії на видачу медичного висновку щодо необхідності здійснення постійного догляду, Суд зазначає таке.
60. Відповідно до пункту 3 Положення № 1317 медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
61. Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві» («Офіційний вісник України», 2019, №34, ст. 1217), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або територіального органу Пенсійного фонду України, суду чи прокуратури.
62. Згідно з пунктом 4 Положення № 1317 медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.
63. За приписами підпункту 1 пункту 11 Положення № 1317 міські, міжрайонні, районні комісії визначають:
- ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків;
- потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв;
- потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування;
- ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування;
- причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого;
- медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.
64. У наведеному переліку прав та обов`язків медико-соціальної експертної комісії відсутнє поняття «постійного догляду», який може бути визначений для осіб, яким інвалідність не встановлена, а вказано лише право визначати необхідність стороннього нагляду, догляду.
65. Поняття «сторонній догляд» не є тотожним поняттю «постійний догляд», адже перше вказує на те, ким надається догляд, а друге - коли надається такий догляд. При цьому, «постійний догляд» - це безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження - постійно.
66. Водночас відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 №1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункт 1 розділу III).
67. За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
68. Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: 1) форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»; 2) висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.
69. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 № 407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-2/о «Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі». Згідно з пунктами 3, 4 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі форми первинної облікової документації № 027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 № 110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за № 661/20974.
70. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 №407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі». Згідно з пунктами 2, 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації №025/о «Медична карта амбулаторного хворого №__», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 №110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за №661/20974.
71. Також повноваження ЛЛК визначені в наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 № 667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання». Так, у затвердженій вказаним наказом Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1). Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (пункт 8).
72. Повертаючись до підстав для звільнення військовослужбовця з військової служби за підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII, Суд зазначає про недосконалість та неузгодженість термінів у нормативно-правових актах стосовно питання, яким документом підтверджується необхідність здійснення постійного догляду та який орган має право видавати цей документ.
73. Аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням № 1317, є підстави для висновку, що вона визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.
74. Щодо осіб, які не відносяться до цих категорій, але які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійно стороннього догляду, то на переконання Суду, такі повноваження віднесені до ЛКК закладу охорони здоров`я, які мають право приймати, зокрема: 1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667.».
Щодо доводів відповідача про те, що позивачем до рапорту не було долучено доказів на підтвердження тих обставин, що у батька відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які можуть здійснювати догляд, суд зазначає наступне.
Зі змісту норми абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII висновується, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов: - відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи; - інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Таким чином, «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону №2122-IX.
В свою чергу, позивач покликається на те, що хоча у нього і є рідна сестра ОСОБА_2 , проте, вона не може здійснювати постійний догляд за батьком, у зв`язку з тим, що з батьком не проживає з 2004 року, працює медичною сестрою та є військовозобов`язаною та придатною до військової служби.
Однак працевлаштування сестри медичною сестрою та її статус військовозобов`язаної не є доказом відсутності можливості здійснювати постійний догляд за батьком, що має ІІ групу інвалідності.
Інші докази на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_2 реально не може здійснювати постійний догляд за батьком ОСОБА_3 , в матеріалах справи відсутні.
Суд наголошує, що законодавча конструкція абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII передбачає можливість звільнення лише за умови відсутності інших осіб, здатних здійснювати догляд. Наявність у позивача рідної сестри ОСОБА_2 , яка є членом сім`ї першого ступеня споріднення, створює юридичну перешкоду для реалізації права на звільнення, оскільки обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про непрацездатних батьків закріплений статтею 51 Конституції України та статтею 202 Сімейного кодексу України.
Аргументи позивача щодо окремого проживання сестри з 2004 року та її працевлаштування медичною сестрою не спростовують її здатності здійснювати догляд у розумінні закону. Чинне законодавство не пов`язує обов`язок догляду виключно з фактом спільного проживання, а професійна зайнятість особи не є об`єктивною обставиною, що звільняє від сімейного обов`язку або прирівнюється до фізичної неможливості надавати допомогу.
Статус сестри як військовозобов`язаної особи та її придатність до служби за висновком ВЛК, на які посилається позивач, навпаки підтверджують її прийнятний стан здоров`я. Оскільки в матеріалах справи відсутній висновок МСЕК або ЛКК про те, що ОСОБА_2 сама потребує постійного догляду, вона вважається особою, яка зобов`язана і спроможна піклуватися про батька.
Щодо наданої нотаріальної заяви батька про відсутність інших помічників, суд зазначає, що волевиявлення особи, яка потребує догляду, щодо вибору конкретного надавача послуг (сина) не може нівелювати імперативні вимоги закону. Суб`єктивне бажання батька отримувати допомогу саме від позивача не замінює об`єктивного критерію «відсутності інших родичів», встановленого спеціальним законом для звільнення з військової служби під час воєнного стану.
Суд також критично оцінює посилання на перебування сина позивача за кордоном та непрацездатність родички другого ступеня споріднення ОСОБА_6 , оскільки ці обставини не мають правового значення за умови наявності працездатної доньки (сестри позивача), яка належить до першого ступеня споріднення і чия нездатність здійснювати догляд не доведена належними медичними документами.
Відтак, суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивачем до рапорту не було додано доказів на підтвердження відсутності інших членів першого чи другого ступеня споріднення, окрім позивача, які можуть здійснювати догляд за батьком ОСОБА_3 .
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що відповідач, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, на вирішення спірних правовідносин не впливають та не змінюють судовий розсуд цього спору за результатами судового процесу.
В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивач в ході судового розгляду справи не доведено ґрунтовності пред`явлених вимог.
В той же час, згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача
Вирішуючи спір, суд також враховує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі “Голдер проти Сполученого Королівства”, згідно з якою саме “небезпідставність” доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду.
Отже, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, позивач обтяжений обов`язком довести "небезпідставність" своїх доводів щодо порушеного права за захистом якого він звернувся до суду, надавши відповідні докази зі змісту яких можливо встановити наявність спору саме на момент звернення до суду.
Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.
Судові витрати розподілити відповідно до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправними бездіяльності, дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк