П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/18864/25
Провадження № 22-ц/4815/491/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого-судді – Шимківа С.С.,
суддів: – Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,
секретар судового засідання – Ковальчук Л.В.,

учасники справи: 
позивач – Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект",
відповідач –  ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2025 року (ухвалене у складі судді Гордійчук І.О., повний текст складено 21 листопада 2025 року) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

08 вересня 2025 року ТзОВ "Кей-Колект" звернулося до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 28.12.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк", та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11280016000, згідно якого позичальнику надано кредитні кошти в розмірі 30 000,00 доларів США на умовах повернення коштів у розмірах та строки, встановлених графіком погашення кредиту, та не пізніше 26.12.2013 р.
Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 28.12.2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 170929, згідно якого вказана особа зобов`язалась відповідати за належне виконання позичальником обов`язків за кредитним договором № 11280016000. 
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору та виникненням заборгованості банк звернувся до суду щодо примусового стягнення заборгованості. 
28.07.2010 року Рівненський міський суд розглянув справу 2-943/2010 та ухвалив рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованість за договором кредиту № 11280016000 в сумі 237 995,65 грн. 
12.12.2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" з однієї сторони та ТОВ "Кей-Колект" з іншої укладено договір факторингу № 2, згідно умов якого ТОВ "Кей-Колект", що виступило як фактор, зобов`язується прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження ПАТ "УкрСиббанк".
На сьогодні відповідачем рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виконано, залишок боргу складає 237 995,65 грн.
Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Згідно з Розрахунком сума 3 % річних, за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року (включно) становить: 34 655,34 грн, сума інфляційних втрат – 122 324,66 грн.
Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кей-Колект" заборгованість в сумі 156980 грн, з яких: 34655,34 грн - сума 3% річних та 122 324,66 грн - сума нарахованих відсотків.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" заборгованість у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання в загальній сумі 156980,00 грн (сто п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот вісімдесят гривень 00 коп), з яких: 34655,34 грн - 3 % річних за період 02.04.2017 по 23.02.2022, 122324,66 грн - інфляційні втрати за період 02.04.2017 по 23.02.2022.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. 
Рішення мотивовано тим, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, відповідач свої договірні зобов`язання належним чином не виконував, існує порушення виконання зобов`язань, тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у сумі 156980 грн., з яких сума 3% річних в розмірі 34655,34 грн та сума нарахованих інфляційних втрат в розмірі 122324,66 грн, відтак позовні вимоги підлягають до задоволення.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що лише грошова одиниця України - гривня підлягає індексації внаслідок знецінення, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Окрім того, кредитор може пред`явити позов про стягнення трьох процентні річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
Постановою державного виконавця Рівненського міського відділу ДВС Полюховича Р.М від 16.11.2017 року ВП № 52667266 виконавчий лист повернутий стягувачу. Також в постанові зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 16.11.2020 року.
Як вбачається з витягу з офіційного сайту "Автоматизована система виконавчого провадження" станом на 24.12.2025 року будь-яких інших виконавчих проваджень про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кей-Колект" не існує. А отже строк для звернення до виконавчої служби за виконанням виконавчого листа № 2-943/2010 для ТОВ "Кей-Колект" минув, тобто в примусовому порядку (через виконавчу службу) зобов`язати позивача сплатити заборгованість за кредитним договором ТОВ "Кей-Колект" вже не може. Виконання зобов`язання відповідачем в даному випадку можливе добровільно.
Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності.
Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове – про відмову у задоволенні позову.
11 лютого 2026 року ТОВ "Кей-Колект" подало відзив на апеляційну скаргу, у якому покликається на законність оскаржуваного рішення.
Вказує, що та обставина, що ТОВ "Кей-Колект" не отримано виконавчий документ по справі чи/або пропустило строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не має правового значення, а позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку суми 3% річних до повного виконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, які передбачені ст. 625 ЦК України.
Просить про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
У судове засідання апеляційного суду сторони не з"явилися. Вони були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Їх неявка не перешкоджає судовому розгляду. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду не надходило.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 28.12.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк", та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11280016000, згідно якого позичальнику надано кредитні кошти в розмірі 30 000 доларів США на умовах повернення коштів у розмірах та строки, встановлених графіком погашення кредиту, та не пізніше 26.12.2013.
28.12.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_2 був укладений Договір поруки 170929.
У зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного Договору та виникненням заборгованості Банк звернувся до суду щодо примусового стягнення заборгованості.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28.07.2010 року у справі №2-943/10 стягнуто з солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість по кредиту та процентам за користування кредитними коштами в сумі 29545,12 доларів США, що за курсом НБУ на 17.09.2009 становить 236485,05, пеню в розмірі 1010,60 грн та неустойку в розмірі 500 грн, всього 237995,65 грн.
ТОВ "Кей-Колект" набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги щодо осіб, які були боржниками ПАТ "УкрСиббанк", в тому числі за договором про надання споживчого кредиту № 11280016000.
Ухвалою Рівненського міського суду від 07.02.2014 року замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ "Укрсиббанк" на ТОВ "Кей-Колект".
Постановою державного виконавця відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції ВП №48262627 від 29.07.2015 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-943/2010 виданого 01.07.2011.
Постановою старшого державного виконавця Рівненського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ВП № 52667266 від 16.11.2017 року повернуто стягувачу виконавчий лист № 2-943/2010, виданий Рівненським міським судом 01.07.2011 року. У постанові зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 16.11.2020 року.
ТОВ "Кей-Колект" звернулося з новим позовом до суду про стягнення з боржника ОСОБА_1 , на підставі ст. 625 ЦК України, 3 % річних та інфляційних втрат, що нараховані на суму заборгованості за кредитним договором, стягнутої рішенням Рівненського міського суду від 28.07.2010 року у справі №2-943/2010, оскільки вказане рішення суду боржником не виконано, а кредитну заборгованість не повернуто.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістом цієї норми зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Так, підстави виникнення цивільних прав та обов`язків наведені в частині другій статті 11 ЦК України, серед яких законодавець розрізняє:
1) договори та інші правочини;
2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;
3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;
4) інші юридичні факти.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18).
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18).
У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
При цьому, факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
У Законі України "Про виконавче провадження" поняття "виконавче провадження" розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).
Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд. 
Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції, заява №183571/91" (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін.
Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
За статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження"). 
Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання. 
Отже, можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання. 
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. 
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
Вказане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що висловлена у Постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 (провадження № 14-63цс25).
Оскільки у справі, що переглядається в апеляційному порядку стадія виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28.07.2010 року завершилася зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, а питання поновлення судом пропущеного строку позивач не порушував, реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання, а тому немає правової підстави для стягнення похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України.
Оскільки ухвалою Рівненського міського суду від 07.02.2014 року замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ "Укрсиббанк" на ТОВ "Кей-Колект", останнє не може бути необізнаним з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Реалізація своїх процесуальних прав у цьому випадку залежить виключно від волі самого кредитора (позивача, стягувача).
Надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на вимогу, яка не може бути примусового виконана суперечить принципу правової визначеності, який в свою чергу є складовими елементом принципу верховенства права.
Як зазначено Верховним Судом у постанові Великої Палати від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 (провадження № 14-63цс25): "з урахуванням власних висновків у цій справі Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних за невиконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, правильно виходили з того, що у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовою судуу поновленні цього строку і у видачі дубліката виконавчого листа, немає і обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України".
Отже, у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором необхідно відмовити.
Ураховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, постановлене ним рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов ТОВ "Кей-Колект" до ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції необхідно залишити за позивачем. В свою чергу з ТОВ "Кей-Колект" підлягає до стягнення на користь  ОСОБА_1 3634 грн судового збору, сплаченого за розгляд справи апеляційним судом.
На підставі ст. 11, ч. 1 ст. 202, ст.ст. 509, 524, 526, 530, 533-535, 598, 599, 610, 611, ч. 1 ст. 612, ч. 2 ст. 615, ст. 625 ЦК України, ст. 1, п. 2 ч. 4 ст. 4, ст. 11 Закон України "Про виконавче провадження", керуючись ст.ст. 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 листопада 2025 року скасувати.
У задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" на користь  ОСОБА_1 3634 грн – судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя      Шимків С.С.

Судді: Ковальчук Н.М. 
Хилевич С.В.