ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

26 лютого 2026 року 	м.Дніпро	справа № 160/5884/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Баранник Н.П.,
суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі № 160/5884/25 (суддя Кучма К.С., справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку письмового провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплати додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану” у повному обсязі), за період з 09.12.2024 р. по 25.01.2025 р. не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100;
- зобов`язати відповідача виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 р. №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу , поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану” у повному обсязі), за період з 09.12.2024 р. по 25.01.2025 р. не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно не нарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” за період з 15.04.2024 р. по день фактичної виплати додаткової винагороди за період лікування 25.01.2025 р. (включно), відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 р. №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” за весь час затримки виплати;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 р. №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” за період з 15.04.2024 р. по день фактичної виплати додаткової винагороди за період лікування 25.01.2025 р. (включно), відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 р. №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” за весь час затримки виплати.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 ;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 32 764,88 грн., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів;
- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме додаткової грошової винагороди, встановленої постановою КМУ від 28.02.2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану” за весь час затримки виплати грошового забезпечення у повному обсязі за період з 15.04.2024 року по дату виплати;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, а саме додаткової грошової винагороди відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 р. №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану” за весь час затримки виплати грошового забезпечення у повному обсязі за період з 15.04.2024 року по дату виплати.
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначає, що позивач не надав жодних доказів того, що документи про його стаціонарне лікування (з вказівкою діагнозу та підтвердженням того, що лікування пов`язане із отриманим пораненням) за відповідний місяць, надходили в строк до 5 числа наступного місяця, за місяцем в якому військовослужбовець проходив лікування. Фінансове законодавство (в тому числі і Порядок № 260) не містить положень, які б дозволяли здійснювати виплати грошового забезпечення без наявності достовірних документів, складених за формою, передбаченою законодавством, які б підтверджували підстави такої виплати.
Чинним законодавством не врегульовано порядок та строки виплати додаткової винагороди у випадках несвоєчасного надходження відповідних документів про стаціонарне лікування (тобто після того, коли наказ про виплату додаткової винагороди за відповідний місяць вже видано).
Строки виплати додаткової винагороди у випадку несвоєчасного надходження документів про стаціонарне лікування не визначені чинним законодавством. Заборгованості з виплати додаткової винагороди військова частина НОМЕР_1 перед позивачем не має. За таких обставин військовою частиною НОМЕР_1 не було допущено протиправних дій щодо позивача та, відповідно, відсутні підстави для виплати на його користь середнього заробітку за період з 09.12.2024 по 25.01.2025.
Позивач своїм правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача не скористався. В свою чергу, позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає з наступних підстав.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 09.12.2024 року №463, старшого солдата ОСОБА_1 , кухара господарчого відділення взводу забезпечення командних пунктів батальйону матеріального забезпечення ВЧ НОМЕР_1 , військовослужбовця призваного по мобілізації, звільненого на підставі підпункту “б” пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” за наявності інвалідності (наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 02.12.2024 року №225-РС), наказано вважати таким, що справи та посаду здав з 09.12.2024 року та вибув з району виконання завдань.
З 09.12.2024 року позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Під час проходження військової служби, ОСОБА_1 , 05.11.2023 року отримав поранення під час захисту Батьківщини, відповідно до довідки про обставини травми № 1963 від 08.11.2023 року.
04.12.2024 року представник позивача звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити додаткову винагороду за період лікування, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану”.
25.01.2025 року на виконання вказаної заяви на розрахунковий рахунок позивача була нарахована додаткова винагорода за період лікування, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 287 487,06грн.
Позивач, вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку, а саме за несвоєчасне нарахування та виплату додаткової винагороди за період лікування, відповідно до постанови КМУ №168, а також безпідставно не виплачена компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової винагороди за період лікування, звернувся до суду з даним позовом. 
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача з військової служби не проведено повного розрахунку, зокрема не була виплачена додаткова винагорода за період лікування, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” за період з 15.03.2024 року по 05.04.2024 року, з 15.04.2024 року по 29.04.2024 року, з 17.06.2024 року по 08.07.2024 року, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ст.116 КЗпП України, що має наслідком застосування до останнього відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. З огляду на невчасну виплату позивачу сум додаткової винагороди, позивач також має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в оскарженій відповідачем частині, з огляду на наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі - Закон №2011-XII).
Згідно зі статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону №2011-XII, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Відповідно до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Однак, Законом №2011-XII як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст.116 - 117 КЗпП України.
Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивача з військової служби не було проведено повного розрахунку, зокрема не була виплачена додаткова винагорода за період лікування, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу поліцейським та їх сім?ям під час дії воєнного стану” за період з 15.03.2024 року по 05.04.2024 року, з 15.04.2024 року по 29.04.2024 року, з 17.06.2024 року по 08.07.2024 року, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ст.116 КЗпП України, та, відповідно, має наслідком застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
Позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 09.12.2024 року. 
В даному випадку, належними позивачу сумами є, зокрема своєчасно не нарахована та не виплачена на момент звільнення додаткова винагорода за період лікування, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 р. № 168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” в розмірі 287 487,06 грн., виплата якої здійснена позивачу 25.01.2025 року на виконання відповідної заяви представника позивача.
Отже, є вірними висновки суду, що позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки виплат по день фактичного розрахунку, визначеного статтею 117 КЗпП України.
Компенсація відповідно до статті 117 КЗпП України є однією із державних гарантій щодо порушення строків оплати праці. З огляду на правила й умови нарахування її розміру, повноваження відповідача щодо розрахунку, нарахування та виплати цієї суми не є дискреційними.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 16.07.2024 року у справі №460/14438/23.
Закінченням проходження військової служби є день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо), про що приймається наказ. Тобто, до моменту прийняття наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, останній вважається таким, що проходить військову службу.
Визначений судом період затримки розрахунку при звільненні та нарахована судом сума середнього заробітку, яку має виплатити відповідач на користь позивача, ні позивачем, ні відповідачем не оскаржуються. 
Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника стосовно того, що позивач не надав жодних доказів того, що документи про його стаціонарне лікування (з вказівкою діагнозу та підтвердженням того, що лікування пов`язане із отриманим пораненням) за відповідний місяць, надходили в строк до 5 числа наступного місяця, за місяцем в якому військовослужбовець проходив лікування. В рамках даного спору наведені відповідачем обставини не підлягають з`ясуванню, оскільки спір стосується несвоєчасного та неповного розрахунку при звільненні позивача.
Строки виплати додаткової винагороди у випадку несвоєчасного надходження документів про стаціонарне лікування хоча і не визначені законодавством, проте законодавством визначено, що при звільненні з військовослужбовцем має бути проведено повний розрахунок та виплата всіх належних йому сум.
Відповідачем при звільненні позивача з військової служби не було проведено повного розрахунку, зокрема не була виплачена додаткова винагорода за період лікування, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” за період з 15.03.2024 року по 05.04.2024 року, з 15.04.2024 року по 29.04.2024 року, з 17.06.2024 року по 08.07.2024 року, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ст.116 КЗпП України, та, відповідно, має наслідком застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
Щодо виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої додаткової винагороди за період лікування.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно із статтею 2 Закону №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Нормативне урегулювання відносин щодо компенсації громадянам втрати частини доходів вказує на те, що така компенсація пов`язана, по-перше, з порушенням встановлених строків виплати таких доходів; по-друге, з виключним переліком доходів як систематичних грошових виплат громадянам; по-третє, з фактом виплати нарахованих доходів. При цьому, підставою для компенсації є затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців. Тому розмір компенсації невід`ємно пов`язаний з видом та розміром невчасно виплаченого доходу, а також з тривалістю часу, протягом якого була затримка його виплати.
Статтею 9 Закону № 2011-XII врегульовано питання грошового забезпечення військовослужбовців.
Так, відповідно до частин першої - четвертої вказаної статті держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Одним із видів додаткової винагороди на період дії воєнного стану є додаткова винагорода військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я або у відпустці для лікування після тяжкого поранення.
Виходячи зі змісту наведених положень Закону № 2011-XII, постанови № 168 та Порядку №260 винагорода, як вид виплат військовослужбовцям, є частиною їх грошового забезпечення та може належати як до групи щомісячних додаткових видів, так і до одноразових додаткових видів. Аналіз таких виплат та дослідження їх правової природи показує, що вони невід`ємно пов`язані з особливим характером та умовами служби військовослужбовця, зі здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають із статусу військовослужбовця та передбачені законом.
Призначення та виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану у зв`язку з пораненням відбувається за настання особливого юридичного факту - поранення під час захисту Батьківщини, що зумовлює лікування (по тривалості часу воно може бути різним) або потребу у відпустці для лікування у зв`язку з отриманням тяжкого поранення. При цьому обидва наслідки поранення є обмеженими в часі, оскільки і лікування, і відпустка відбуваються упродовж певного (необхідного, визначеного) часу. Тому й зазначена винагорода повинна здійснюватися упродовж цього часу - за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
Згідно із пунктом 14 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.
Зі змісту статті 2 Закону № 2050-ІІІ вбачається, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Як встановлено судом, під час проходження військової служби, позивач 05.11.2023 року отримав поранення під час захисту Батьківщини, відповідно до довідки про обставини травми №1963 від 08.11.2023 року.
25.01.2025 року на виконання заяви представника позивача на розрахунковий рахунок позивача була нарахована додаткова винагорода за період лікування, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 року № 168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 287 487,06 грн.
Враховуючи наявність факту порушення строку виплати частини грошового забезпечення позивача, позивач має право на компенсацію втрати частини доходів за період з 15.04.2024 р. по день фактичної виплати грошового забезпечення.
З огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог позивача.
В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду позивачем не оскаржується, тому колегія суддів не перевіряє обґрунтованість рішення в цій частині.
Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і підстав для його скасування не вбачається. Апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року у справі № 160/5884/25 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник 

суддя Н.І. Малиш 

суддя А.А. Щербак