ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/996/26 Справа № 643/9289/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:    головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Триполець В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Салтівський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2025 року,- 

В С Т А Н О В И В:

20 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Салтівський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що за рішенням суду з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей. У зв`язку з несвоєчасною сплатою аліментів виникла заборгованість. Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів в розмірі 192 171,65 гривень (а.с.1-6). 

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Салтівський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів в розмірі 192 171,65 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211,20 гривень (а.с. 154-158).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають істотне значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що при розгляді справи суд першої інстанції не дослідив обставини, з яких випливало, що відповідач не мав реальної можливості сплачувати аліменти у визначений період, оскільки фактично проживає на території, де внаслідок збройної агресії російської федерації ведуться активні військові дії, відповідно до яких відсутнє стабільне джерело доходів та роботи, перебої у функціонуванні банківських установ та системи фінансування, відсутній доступ до мережі Інтернет та мобільного зв`язку,є загальна небезпека для життя та здоров`я. Зазначає, що невиконання ним обов`язку зі сплати аліментів зумовлене об`єктивними, непереборними та незалежними від його волі обставинам (а.с.166-174).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу Шевченківського районного суду Харківської області від 31 травня 2021 року по справі № 637/449/21 з відповідача стягнуто аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей. Вищевказаний наказ був пред`явлений для виконання в Салтівський ВДВС у місті Харкові.
В період з червня 2021 року по жовтень 2023 року відповідач не сплачував аліменти на утримання дітей. В жовтні 2023 року відповідач сплатив заборгованість по аліментах в розмірі 176 516,34 грн. Загальний строк не сплати аліментів склав 851 день. В період з березня 2024 року по 08 серпня 2024 року відповідач не сплачував аліменти. Загальний строк не сплати аліментів склав 153 дні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.
Так, згідно із вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою.
Нормою ст. 15 СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу.
Згідно з частиною четвертою статті 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання.
Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17.
Відповідно до вимог ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Порядок стягнення аліментів передбачений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.
Статтею 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. У разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобов`язаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконував своєчасно належним чином обов`язок щодо сплати аліментів на утримання своїх неповнолітніх дітей, у зв`язку з чим, утворилася заборгованість, розмір якої, з червня 2021 року по вересень 2023 року - 168 089,90 грн., з березня 2024 року по липень 2024 року - 24 081,75 грн., що разом складає 192 171,65 грн. 
Матеріали справи не містять інформації щодо спростування цього розрахунку в суді в межах встановленого законом спору або ж з приводу розгляду певного питання органом державної виконавчої служби, за наслідками якого було б здійснено перерахунок чи внесено уточнення, виправлення тощо.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 4-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № -1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № -2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № -300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.
Разом з цим, Касаційний Цивільний Суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 20 липня 2020 року у справі № 362/4462/16 зазначив про те, що при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визнавши її загальну суму.
Тобто, розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %

Позивачем, з урахуванням зазначеного періоду та суми заборгованості, було зроблено відповідний розрахунок пені, з яким погоджується й колегія суддів, оскільки він ґрунтується на нормах права та встановлених по справі обставинах. 
Відповідачем також не було спростовано й наведений позивачем розрахунок пені. 
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з яким погоджується й колегія суддів та вважає, що вищевказана сума пені підлягає стягненню з відповідача. 

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.
Посилання апелянта на неможливість своєчасно сплачувати аліменти через проживання у регіоні, який постійно обстрілюється й де проходять фактично бойові дії через війну з рф, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зазначені обставини не звільняють його від виконання батьківських обов`язків. 
Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким надана оцінка, а тому додатковому правовому аналізу не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 12 березня 2026 року.

Судді: