КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження 
№ 22-ц/824/3051/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2026 року  місто Київ
справа № 381/2678/25

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.
суддів: Ратнікової В.М., Таргоній Д.О.
за участю секретаря судового засідання - Олешко Л.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Самухи В.О., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:
У травні 2025 року позивач ТОВ «Українські фінансові операції» звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором №4331857 від 26 січня 2024 року у розмірі 225000 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 22500 грн., заборгованості за процентами нарахованими первісним кредитором - 136125 грн., заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» за 118 календарних днів - 66375 грн.
В обґрунтування вимог посилався на те, що 26 січня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», як кредитором, та ОСОБА_1 , як позичальником, було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4331857, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 22500 грн. із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами, зі строком кредитування до 360 днів.
Вказував, що в подальшому, відбулась заміна сторони кредитора в кредитному зобов`язанні внаслідок укладення договору факторингу від 23 вересня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «Українські фінансові операції» №23/09/2024.
Зазначав, що після відступлення права вимоги за вказаним вище правочином, право вимоги за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4331857 від 26 січня 2024 року перейшло до ТОВ «Українські фінансові операції» і останнє, як новий кредитор, може вимагати стягнення з позичальника заборгованості в примусовому порядку.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2025 року позов ТОВ «Українські фінансові операції» задоволено частково.
Стягуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» грошові кошти у сумі 146700 грн., як заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4331857 від 26 січня 2024 року, що складається з: 22500 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 124200 грн. - заборгованість за процентами.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» 4000 грн., як компенсацію витрат позивача за надання професійної правничої допомоги.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» 1574,56 грн., як компенсацію сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив:
рішення суду в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Українські фінансові операції» понад розмір фактично отриманого кредиту скасувати та ухвалити нове рішення у зазначеній частині, яким стягнути з відповідача лише суму тіла кредиту у розмірі 22500 грн.; відмовити у стягненні процентів, штрафних санкцій, пені та інших додаткових платежів як неспівмірних, незаконних та таких, що суперечать принципам справедливості й добросовісності;
рішення суду в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Українські фінансові операції» понад розмір фактично отриманого кредиту скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити до стягнення лише суму тіла кредиту - 22500 грн. та проценти у тому розмірі, який був визначений у відзиві на позовну заяву та добровільно визнаний відповідачем.
В обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції фактично дозволив стягнення договірних процентів у дуже значному розмірі, у тому числі за період після закінчення строку кредитування.
Вказував, що суд стягнув з нього штрафні санкції (штраф, пеню) у повному заявленому розмірі, не перевіривши їх співмірність із наслідками порушення зобов`язання.
Зазначав, що суд першої інстанції не навів належного обґрунтування щодо правомірності стягнення комісії, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи та неправильне застосування спеціальних норм права про споживче кредитування.
17 жовтня 2025 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що до ТОВ «Українські фінансові операції», як до нового кредитора, перейшли права та обов`язки у зобов`язанні, що існує в межах кредитного договору і позивач має достатні підстави для стягнення на його користь заборгованості за кредитним договором.
При цьому, місцевий суд погодився з доводами позивача про необхідність стягнення на його користь з відповідача заборгованості за тілом кредиту згідно з розрахунком, доданим до позовної заяви.
Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення процентів за користування кредитом за весь період строку кредитування - 360 днів. В даному випадку заміна сторони в зобов`язальному правовідношенні не змінює його умов та, відповідно, не припиняє права позивача, як нового кредитора, нараховувати проценти за користування коштами.
Також місцевий суд вважав, що проценти мають бути нараховані відповідно до максимального розміру денної процентної ставки, визначеного в частині 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в чинній редакції) в залежності від дії перехідного періоду, визначеного пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування».
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Як вбачається з матеріалів справи, 26 січня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладеного договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4331857, з додатками №1.
Відповідно до пунктів 1.2, 1.3. 1.4.1 договору, відповідач отримав кредит у сумі 22 500,00 грн, строком на 360 днів, в якому періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів, стандартна процентна ставка - 2,5 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, денна процентна ставка - 2,5 %.
Договір підписаний позичальником з використанням електронного підпису.
Перерахування грошових коштів у сумі 22 500,00 грн відповідачу, як позичальнику, підтверджується копією листа Товариства з обмеженою відповідальністю «Пейтек Україна».
З наданої Акціонерним товариством «Універсал банк» (далі - АТ «Універсал банк») інформації вбачається, що АТ «Універсал банк» було емітовано банківську картку на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 ; 26 січня 2024 року на платіжну картку № НОМЕР_2 , банком-емітентом якої є АТ «Універсал банк» було зараховано кошти в сумі 22 500,00 грн, що відповідає сумі, зазначеній в договорі про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26 січня 2024 року № 4331857.
Відповідач факт отримання грошових коштів в борг не заперечує.
Згідно з розрахунками заборгованості за договором від 26 січня 2024 року № 4331857, загальний розмір заборгованості за договором становить 225 000,00 грн та включає: заборгованість за тілом кредиту - 22 500,00 грн, заборгованість за процентами нарахованими первісним кредитором - 136 125,00 грн, заборгованість за процентами нарахованими ТОВ «Українські фінансові операції» за 118 календарних днів - 66 375,00 грн.
23 вересня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладеного договір факторингу № 23/09/2024, згідно з умовами якого позивачу, як новому кредитору, передано право вимоги за кредитними договорами, в тому числі й за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26 січня 2024 року № 4331857, укладеним з відповідачем.
Факт передачі права вимоги за договором від 26 січня 2024 року № 4331857 підтверджується витягом з реєстру боржників до договору факторингу від 23 вересня 2024 року № 23/09/2024.
Матеріали справи також не містять доказів, які б спростовували факт укладення зазначеного договору факторингу та переходу до позивача, як нового кредитора, права вимоги за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26 січня 2024 року № 4331857.
Відповідач правомірність укладення договору факторингу не заперечує, доказів звернення з позовом до суду про визнання договору факторингу недійсним не надав.
Так, відповідно до положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 3 вказаної статті визначено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Правилами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Частинами 1, 2 ст.1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до ТОВ «Українські фінансові операції», як до нового кредитора, перейшли права та обов`язки у зобов`язанні, що існує в межах кредитного договору і позивач має достатні підстави для стягнення на його користь заборгованості за кредитним договором.
При цьому, місцевий суд правильно погодився з доводами позивача про необхідність стягнення на його користь з відповідача заборгованості за тілом кредиту згідно з розрахунком, доданим до позовної заяви.
22 листопада 2023 року був прийнятий Закон України №3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Даним Законом було внесено зміни та доповнення і до Закону України №1734-VIII від 15 листопада 2016 року «Про споживче кредитування».
Зокрема, ст.8 Закону України №1734-VIII від 15 листопада 2016 року «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою, якою визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
Пунктом 17 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. При цьому, згідно пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону, яким власне і запроваджено максимальний розмір денної процентної ставки, поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Таким чином положення пункту 2 розділу II та пункту 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» застосовуються до кредитних договорів, укладених до 24 грудня 2023 року, якщо строк їх дії було продовжено після цієї дати. До кредитних договорів, укладених після 24 грудня 2023 року, підлягає застосуванню частина п`ята статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою встановлено, що максимальна денна процентна ставка не може перевищувати 1%, розрахованих згідно з частиною четвертою цієї ж статті.
Оскільки договір №4331857 про надання кредиту був укладений 26 січня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом від 22 листопада 2023 року №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальна денна процентна ставка за кредитом для відповідача не могла перевищувати 1%.
При цьому, положення ч.5 ст.8 Закону України №1734-VIII «Про споживче кредитування», внесені згідно із Законом України №3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24 грудня 2023 року, не вказують на недійсність або нікчемність умов договору про надання споживчого кредиту, яким передбачаються умови про нарахування кредитором процентів за користування кредитом в розмірі, що перевищує максимальний розмір денної процентної ставки (1%). Вказаною нормою установлено обмеження щодо розміру процентів за користування кредитом, який може нараховуватися кредитором за договором про споживчий кредит, з метою захисту прав споживача від надмірного фінансового навантаження.
Згідно з ч.4 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» денна процентна ставка (далі - ДПС) розраховується у процентах за формулою, що наведена у частині четвертій статті 8 Закону, а саме:
ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t *100%, де:
ДПС - денна процентна ставка;
ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом;
ЗРК - загальний розмір кредиту;
t - строк кредитування у днях.
Отже, для цілей обчислення ДПС, як і для цілей обчислення реальної річної процентної ставки, визначаються загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (пункт 4 частини першої статті 1 Закону).
Таким чином законодавець прямо вказує на необхідність розрахунку ДПС саме в залежності від розміру наданого тіла кредиту, при чому включає в це процентне значення не тільки відсотки за користування кредитними коштами, але й комісії та інші платежі. У той час «процентна ставка у день», яку кредитодавці часто зазначають у своїх договорах означає який відсоток від конкретно несплаченого тіла кредиту має нараховуватись відповідачу у якості відсотків за користування кредитними коштами у певний день/період.
Отже фактично законодавець зазначає, що денна процентна ставка це всі загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом , які виражаються у відсотках від наданого тіла кредиту, і вводить законодавчі обмеження на розмір цього проценту, тобто вводить обмеження на суму яку позичальник має сплачувати щодня за користування кредитними коштами, у прямій залежності від тіла наданого йому кредиту.
Орієнтовна загальна вартість кредиту за договором №4331857 складає 225000 грн. та включають у себе усі витрати споживача, а не суму яку кредитор зазначив у п.1.2 кредитного договору- 22500 грн.
Беручи до уваги формулу розрахунку денної процентної ставки (ДПС) наведену у ч.4 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», колегія суддів приходить до висновку, що застосований позивачем розмір стандартної та зниженої процентної ставки для розрахунку процентів по кредиту не перевищує максимальний розмір (1%) денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч.4 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування».
Розрахунок: ЗВСК 225000/ ЗРК 22500/ t 360 днів *100% =0,0277777778.
Разом з тим, суд першої інстанції здійснюючи самостійно перерахунок заборгованості по відсоткам, не врахував формулу, що наведена у частині 4 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування».
А відтак, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо перерахування розміру відсотків, здійснивши фактичне зменшення відсоткової ставки визначеної кредитним договором до 1% в день та зменшення розміру заборгованості по відсоткам до 124200 грн.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що позивач рішення суду першої інстанції не оскаржує.
Слід зазначити, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення.
Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24)).
Таким чином, оскільки колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновків суду першої інстанції про зменшення суми заборгованості по відсоткам та наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості по відсоткам у розмірі заявленому позивачем, однак вказане погіршує становище сторони, яка оскаржує судове рішення, оскільки судом першої інстанції було стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості по відсоткам у розмірі 124200 грн., а відтак, колегія суддів враховуючи принцип заборони повороту до гіршого, вважає за можливе залишити суму заборгованості по відсоткам, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 124200 грн., яка визначена судом першої інстанції.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Отже, суд першої інстанції помилився із мотивами для часткового задоволення позову, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 вересня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Головуючий:

Судді: