Номер провадження: 22-ц/813/1145/26 
Справа № 492/708/25
Головуючий у першій інстанції Черевата В. І.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Саратська селищна рада Білгород-Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, на рішення Арцизького районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Череватої В.І. 08 вересня 2025 року у м. Арциз Одеської області, -

встановила:

У червні 2025 року до Арцизького районного суду Одеської області надійшла позовна заява представника ОСОБА_3 , у якій останній просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З моменту народження дитини та впродовж її життя, відповідач ОСОБА_2 фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, систематично ухилявся від участі у забезпеченні базових потреб дитини, зокрема, не надавав матеріальної допомоги на її утримання, не створював умов для отримання освіти, не сприяв духовному чи емоційному розвитку доньки, що є свідомим та таким, що свідчить про повну байдужість до інтересів дитини. З моменту народження ОСОБА_4 мати дитини здійснює її виховання одноособово, без участі батька ОСОБА_2 . Позивачка забезпечує доньку всім необхідним для життя та розвитку, створює належні умови для її проживання, дбає про її фізичний, психологічний та духовний розвиток, проявляє турботу, увагу та любов, забезпечуючи стабільне та безпечне середовище для зростання дитини. З початком повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну та введенням воєнного стану в Україні, ОСОБА_1 , разом з дітьми, виїхала до Турецької Республіки та проживає там по теперішній час. За час навчання ОСОБА_4 у Введенській гімназії Саратської селищної ради Білгород - Дністровського району Одеської області, відповідач у шкільному житті своєї доньки участі не приймав, батьківські збори чи інші шкільні заходи закладу не відвідував, батько не цікавився навчанням своєї доньки, не приділяв увагу дитині, не спілкується з нею, не цікавиться її долею та навчанням, не телефонує їй. На думку представника позивача, вищезазначені обставини свідчать про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, що стало підставою для звернення до суду.
Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 08 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Покладено на Саратську селищну раду Білгород – Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування обов`язок контролю стосовно виконання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення судом не було дотримано принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, оскільки наявними у матеріалах справи доказами доведено, що батько умисно та свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, і таке ухилення має систематичний характер.
Крім того, беручи до уваги, що на момент розгляду справи ОСОБА_4 вже виповнилося 15 років, зважаючи на те, що батько жодним чином не приймав участі в її житті, то у разі не позбавлення останнього батьківських прав, з моменту настання 18 років ОСОБА_4 , у неї автоматично виникнуть обов`язки, передбачені ст. ст. 202, 203, 206 СК України щодо утримання батька.
Також, на думку апелянта, судом першої інстанції не прийнято до уваги заяву самого батька про позбавлення його батьківських прав, а також визнання останнім позовних вимог.
Сторони про розгляд справи на 17 лютого 2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_5 . 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено копією свідоцтва про її народження.
Згідно інформації Введенської гімназії Саратської селищної ради Білгород- Дністровського району Одеської області від 24.03.2025 р. № 02-03/34, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно була ученицею Введенської гімназії. Зі слів ОСОБА_6 класного керівника ОСОБА_4 у 1 - 4 класах, за цей час перебування дитини у початковій школі батько неповнолітньої дитини ОСОБА_2 у шкільному житті своєї доньки участі не приймав, батьківські збори чи інші шкільні заходи закладу не відвідував, за період навчання дитини у закладі грошових коштів для шкільних потреб від батька не надходило, батько не цікавився навчальною успішністю своєї доньки.
Неповнолітня ОСОБА_4 в письмових поясненнях від 16.03.2025 року зазначила, що її батько ОСОБА_2 не приймав участі в її житті, не надавав жодної фінансової допомоги, не дарував подарунків, не вітав з днем народження. Також ОСОБА_4 зазначала, що коли вона бачила батька, то він був або напідпитку, або зовсім не звертав на неї уваги, вона не знає про місцеперебування свого батька, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неї.
Згідно заяви, посвідченої 08 вересня 2021 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського району Одеської області Сулаковим І.І., ОСОБА_2 , повністю розуміючи значення своїх дій та без будь - якого тиску зі сторони, відповідно до власного волевиявлення на підставі прийнятого ним рішення, відмовляється від батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , майнових прав та інших претензій не має. Просить розглядати питання позбавлення батьківських прав в компетентних органах без його присутності.
З приводу викладеного суд правильно зазначив, що у разі, якщо батько подав заяву з проханням позбавити його батьківських прав, суд може відмовити у задоволенні такого позову, якщо це не відповідає найкращим інтересам дитини. Таким чином, заява самого батька про позбавлення його батьківських прав не є автоматичною підставою для задоволення такого позову.
ОСОБА_3 , звертаючись до суду із даним позовом, посилалась на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, що виражається, зокрема, у тому, що ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, з дитиною не спілкується на протязі тривалого часу, розвитком та життям дитини не цікавиться, не відвідує її, участі у вихованні та особистому житті не приймає, матеріально не підтримує, що на думку позивача, свідчить про умисне ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов`язків.
Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Частиною 1 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Згідно п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно ст. 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (п. 58).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява N 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява N 2091/13).
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії», заява N 70879/11)
У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі N 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17 (провадження №61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі №522/21914/14 (провадження №61-8179св19), від 17 січня 2024 року у справі №735/308/21 (провадження №61-10098св23), та багатьох інших.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_7 зазначала, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не приймає участі у житті дитини, не забезпечує необхідного утримання дитини, не спілкується з дитиною.
Відповідно до ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У даному випадку, органом опіки та піклування виконавчого комітету Саратської селищної ради надано висновок комісії, згідно якого визначити доцільність або недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по відношенню до його неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не представляється можливим.
Крім того, у матеріалах справи відсутні належні та достатні докази винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо дитини. Матеріальне забезпечення дитини матір`ю не може свідчити про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.
Також колегія суддів звертає увагу позивача ОСОБА_3 на те, що у разі неналежного матеріального забезпечення дитини з боку батька, мати дитини має право звернутися до суду із відповідними позовними вимогами до батька про стягнення аліментів, та/або стягнення додаткових витрат на дитину.
Доказів того, що ОСОБА_3 пред`являла такі вимоги до ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.
Крім того, у матеріалах справи справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, тощо.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що у даній справі підстави, передбачені ч. 6 ст. 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь, право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі №553/449/20 (провадження №61-2701св24)).
Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.
Нормами ст. 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції, правильно встановивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також відсутність інших передбачених ч. 1 ст. 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Одночасно, судом правильно зазначено про необхідність попередження ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання дитини, та покладення на Саратську селищну раду Білгород – Дністровського району Одеської області, як орган опіки та піклування, обов`язок контролю стосовно виконання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , своїх батьківських обов`язків стосовно його неповнолітньої дитини. 
Необґрунтованими при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 про те, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення судом не було дотримано принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, оскільки наявними у матеріалах справи доказами доведено, що батько умисно та свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, і таке ухилення має систематичний характер.
Колегія суддів зазначає, окрім факту не проживання батька із дитиною, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено будь-яких інших фактів, які могли б виправдати позбавлення батька батьківських прав. Також, як вже вказувалось вище, при розгляді справи судами не було встановлено, що батько не відповідав вимогам, необхідним для виховання дітей, або що він коли-небудь заподіював шкоду своїй дочці, або що він становив загрозу для здоров`я та розвитку дитини, або що спілкування із батьком могло порушити відповідні права дитини. У цій справі ні життя, ні фізична недоторканність, ні здоров`я, ні психологічний стан дитини не були зачеплені, і відсутні інші виняткові обставини, тобто у відносинах, які склалися між дитиною та відповідачем, не було нічого, що могло б виправдати позбавлення батьківських прав. У даному випадку позбавлення батька всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності.
Безпідставними також є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 про те, що на момент розгляду справи ОСОБА_4 вже виповнилося 15 років, зважаючи на те, що батько жодним чином не приймав участі в її житті, то у разі не позбавлення останнього батьківських прав, з моменту настання 18 років ОСОБА_4 , у неї автоматично виникнуть обов`язки, передбачені ст. ст. 202, 203, 206 СК України щодо утримання батька.
Колегія суддів звертає увагу апелянта, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорювання та спричинених відповідними діяннями наслідків (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 18 січня 2013 року у справі № 488/2807/17, від 04 липня 2023 року у справі № 373/626/17).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Таким чином, звернення до суду із позовом про позбавлення батьківських прав особи, подана з метою запобігання, у майбутньому, звернення до суду батька дитини в порядку ст. ст. 202, 203, 206 СК України, є безпідставним, оскільки захисту підлягає тільки порушене право, а суд не може задовольняти позовні вимоги «на майбутнє».
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 про те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги заяву самого батька про позбавлення його батьківських прав, а також визнання останнім позовних вимог, колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з наступного.
У ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Отже, в розумінні приписів ст. 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Згідно ч. 2, 3 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
З огляду на викладені норми права, Верховний Суд у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.
Відтак, суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачкою позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме ч. 3 ст. 155 СК України, та порушує інтереси дитини.
Колегія суддів зазначає, що саме лише подання заяви про визнання позову не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав.
За таких обставин, з урахуванням інтересів дитини, врахувавши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, за встановлених обставин справи відсутнє підтвердження винної поведінки відповідача, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, то відсутні і підстави для позбавлення батьківських прав відповідача щодо своєї дитини, а відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 08 вересня 2025 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 08 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 13 березня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе