ОКРЕМА ДУМКА

09 квітня 2026 року 
м. Київ
cправа № 914/746/25 

Суддів Чумака Ю. Я., Багай Н. О., Дроботової Т. Б.

До постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 09.04.2025 у справі № 914/746/25

Повністю не погоджуємося із мотивувальною частиною зазначеної вище постанови. Керуючись частиною 3 статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), викладаємо окрему думку, суть якої полягає в такому.
Короткий зміст позовних вимог
1.1. У березні 2025 року Комунальне підприємство "Центральний ринок" Шептицької міської ради (далі – КП "Центральний ринок", Підприємство, Позивач) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до фізичної особи – підприємця Сівохіна Павла Івановича (далі – ФОП Сівохін П. І., Підприємець, відповідач), в якому просило зобов`язати Відповідача звільнити торговельне місце площею 11,47 м2, яке відображено на схемі розташування торговельних місць на ринку (додаток № 1 до договору) за № 586, шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови – контейнера, що використовується у торговельній діяльності.
1.2. Заявлені позовні вимоги Підприємство обґрунтовує посиланням на обставини закінчення строку дії договору оренди від 27.03.2024, наполягаючи на тому, що згідно з пунктом 3.2.12 договору № 5515 Відповідач зобов`язався протягом десяти календарних днів з моменту припинення дії цього договору звільнити торговельне місце від розташованої на ньому і належної орендареві тимчасової споруди, проте в порушення взятого на себе зобов`язання ФОП Сівохін П. І. орендоване торговельне місце так і не звільнив.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.07.2025, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 18.11.2025, позов КП "Центральний ринок" задоволено. Зобов`язано ФОП Сівохіна П. І. звільнити торговельне місце площею 11,47 м2, яке відображено на схемі розташування торговельних місць на ринку (додаток № 1 до договору) за № 586, шляхом демонтажу тимчасової споруди некапітальної забудови – контейнера, що використовується у торговельній діяльності. 
2.2. Рішення та постанова аргументовані тим, що безпосередньо Правила торгівлі на ринках передбачають укладення між адміністрацією ринку і фізичними особами – підприємцями, що займаються торговельною діяльністю, договорів на визначений термін, які за своєю природою є договорами оренди торговельних місць. Укладений між сторонами договір оренди від 27.03.2024 діяв до 31.12.2024 і не був продовжений, а відтак після вказаної дати відповідач втратив статус орендаря і у нього відсутні правові підстави користуватися відповідним торговельним місцем на території ринку.
2.3. Постановою Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду (далі – Палата) від 09.04.2026 касаційну скаргу ФОП Сівохіна П. І. задоволено. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 18.11.2025 і рішення Господарського суду Львівської області від 10.07.2025 у справі № 914/746/25 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Погоджуючись із резолютивною частиною ухваленої Верховним Судом постанови у цій справі, водночас не можемо погодитися із мотивами її ухвалення з таких підстав:
Обґрунтування позиції Верховного Суду в цій справі 
3.1. Постанова Верховного Суду від 17.04.2025 у справі № 910/127/21 мотивована тим, що виходячи із системного аналізу змісту норм пунктів 2, 3 Положення про основні вимоги до організації діяльності продовольчих, непродовольчих та змішаних ринків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 29.07.2009 (далі – Положення № 868), та пунктів 2, 5, 7, 13, 18– 20 Правил торгівлі на ринках, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.2002 № 57/188/84/105 (далі – Правила торгівлі на ринках), торговельний ринок – це простір для здійснення підприємницької діяльності, який має своє правове регулювання, де адміністрація ринку виступає організатором, а продавці – безпосередніми реалізаторами товарів. У свою чергу торговельне місце на ринку – це площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо. Право на зайняття торговельних місць на ринку на визначений термін та реалізацію бажаних товарів продавці отримують унаслідок укладення письмових угод із адміністрацією, які передбачають, зокрема, внесення за це відповідної плати.
3.2. При цьому Палата зауважила, що використання підприємцями наданих ним адміністрацією торгівельних місць (площ) не є тотожним використанню земельних ділянок під цими ринками, павільйонів розміщених на їх території і т.п., хоча безумовно тим чи іншим способом передбачає їх експлуатацію. Договори оренди торговельних місць на ринках не є класичними договорами найму в контексті передачі орендарям пулу правомочностей орендодавця. Обсяг такий правомочностей значно вужчий за аналогічний обсяг, який отримує орендар нерухомості, включаючи, але не обмежуючись, правом володіння, яке відсутнє при оренді торгівельного місця, але наявне при оренді нерухомого майна, а відтак безумовне розповсюдження на правовідносини, що виникають при укладенні, зміні, розірванні, продовженні таких договорів приписів Закону України від 03.10.2019 № 157-ІХ "Про оренду державного та комунального майна", введеного у дію з 01.02.2020 (далі – Закон України № 157-ІХ), є помилковим.
3.3. Крім того, дійшовши висновку про те, що приписи Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) не позбавляють учасників цивільного обороту права укладення договору, за яким одна сторона надає іншій правомочності, що зумовлюють можливість тимчасового використання земельної ділянки, іншого нерухомого майна або їх частини, Палата виснувала, що такий договір може бути укладений за зразком договору найму (оренди) нерухомого майна, але не містити право володіння ним тимчасовим володільцем.
3.4. Водночас, аналізуючи положення статті 3 Закону України № 157-IX, якою, зокрема, визначено перелік об`єктів оренди, Палата зазначила, що торговельне місце як площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю та здійснення продажу продукції на ринках не підпадає під жодне із визначень об`єктів оренди за Законом України № 157-IX, а тому і передбачені ним процедури, зокрема, щодо укладення та продовження договорів оренди комунального майна до договорів оренди торговельних місць очевидно не застосовні. 
3.5. Таким чином, ураховуючи наведені вище міркування щодо правової природи договорів користування торговельним місцем, Палата відступила від викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 914/622/24 (зі спору в подібних правовідносинах) висновку про те, що підставою виникнення правовідносин між позивачем та відповідачем був договір, який за своєю правовою природою є договором оренди комунального майна, тому спеціальним Законом, який регулює спірні правовідносини є Закон України № 157-IX, а враховуючи, що договір оренди був укладений та закінчувався під час воєнного стану, такі відносини регулюються також і постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного і комунального майна у період воєнного стану" (далі – постанова КМУ № 634), і в свою чергу виснувала, що дія Закону України № 157-IX не розповсюджуються на правовідносини з укладення, зміни та продовження договорів оренди торговельних місць (площ), незважаючи на те, де саме такі місця знаходяться (вулиця, тимчасовий павільйон, капітальна будівля) і до якої форми власності належать. Такі правовідносини регулює ЦК України, а також підзаконні нормативно-правові акти, зокрема Положення № 868 і Правила торгівлі на ринку. 
3.6. Як наслідок, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, Палата, констатувавши встановлені судами попередніх інстанцій обставини направлення орендодавцем (КП "Центральний ринок") вимоги про звільнення Підприємцем торгівельного місця лише 21.02.2025, тобто зі спливом місячного строку, передбаченого статтею 764 ЦК України, погодилася з доводами відповідача (скаржника) про те, що укладений між сторонами на строк до 31.12.2024 договір оренди від 27.03.2024 вважається поновленим на строк, який був встановлений цим договором, тобто до 31.12.2025, що виключає задоволення поданого КП "Центральний ринок" у березні 2025 року позову про звільнення ФОП Сівохіним П. І. орендованого торговельного місця.
Аргументи щодо незгоди з постановою Верховного Суду від 09.04.2026 у справі № 914/746/25 полягають у такому: 
3.7. Вважаємо помилковим висновок Верховного Суду про непоширення дії Закону України № 157-IX на правовідносини з укладення, зміни та продовження договорів оренди торговельних місць (площ) на комунальних ринках, оскільки, по-перше, у силу положень частини 3 статті 759 ЦК України (у редакції, чинній із 08.03.2024, тобто станом на час виникнення спірних правовідносин) Закон України № 157-ІХ є спеціальним законом у сфері регулювання відносин оренди державного та комунального майна, яким передбачено особливості найму (оренди) державного і комунального майна, зокрема, наразі вичерпно визначено випадки непоширення його дії на відносини оренди певних об`єктів державного і комунального майна, до яких (об`єктів) не включено торговельні місця на території комунальних ринків.
По-друге, у пункті 4 Положення № 868 Кабінет Міністрів України чітко визначив необхідність укладення між Підприємцем, який провадить торговельну діяльність, і КП "Центральний ринок" як суб`єктом господарювання, що має право на користування чи розпорядження земельною ділянкою, на якій розташований ринок, саме договору оренди торговельного місця, а не будь-якого іншого договору.
3.8. Таким чином, при ухваленні постанови від 09.04.2026 Палата помилково не звернула уваги на те, що, виходячи із системного аналізу норм частини 3 статті 759 ЦК України, статей 2, 3 Закону України № 157-ІХ, пунктів 2– 5 Положення № 868 та пунктів 2, 13, 19, 20 Правил торгівлі на ринках, на нашу думку, дія положень Закону України № 157-IX поширюється на відносини щодо укладення, зміни, продовження та припинення договорів оренди торговельних місць на ринку, єдиний майновий комплекс якого належить до комунальної власності, незважаючи на фактичне розташування таких місць (вулиця, тимчасовий павільйон, капітальна будівля), якщо користування підприємцем або юридичною особою (продавцем) торгівельним місцем, як окремим індивідуально визначеним майном, має строковий і регулярний (систематичний) характер.
Проте на відносини тимчасового користування торговельним місцем зі сторони фізичних осіб (громадян), що не є підприємцями, які (відносини) не мають регулярного характеру упродовж чітко визначеного строку (сезонна, разова, одноденна, непостійна торгівля), норми Закону України № 157-IX не поширюються, оскільки в такому випадку відносини виникають не на підставі договору оренди, а на підставі публічного договору про надання продавцю послуг на ринку, за які справляється одноразова плата у виді ринкового збору та, за необхідності, окрема плата за супутні (допоміжні) послуги, зокрема, за прокат торговельного інвентарю, обладнання, засобів вимірювальної техніки, санітарного одягу, за зберігання особистих речей і продукції в камерах схову, на складах і в холодильниках, за зважування на товарних вагах тощо.
3.9. При цьому наголошуємо на тому, що наведені в попередньому пункті міркування цілком узгоджуються з викладеною у постанові від 05.07.2019 у справі № 916/1684/18 (предмет позову Міністерства оборони України – зобов`язання фізичної особи – підприємця Котова Сергія Миколайовича (далі – ФОП Котов С. М.) усунути перешкоди в користуванні торговельним місцем шляхом звільнення торговельного місця на території ринку) позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, у пункті 6.2.5 якої Касаційний господарський суд погодився із висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що за своєю правовою природою укладені між сторонами договори № ВКС-1463 і № ВКС-1420 є договорами найму (оренди) майна, що випливає зі змісту положень послідовно укладених трьохстороннього договору від 21.02.2000 № 181/9-83р, договору доручення від 14.06.2016 № 1, якими опосередковано набуття позивачем майнового права користування асфальтованим майданчиком із розміщеними на ньому 50 торговельними місцями, та договорів № ВКС-1463 і № ВКС-1420, за умовами яких ФОП Котов С. М. набув право платного користування місцями для встановлення контейнерів.
Як наслідок, у Палати не було жодних вагомих підстав для відступлення від викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 914/622/24 (зі спору в подібних правовідносинах) висновку про те, що підставою виникнення правовідносин між позивачем та відповідачем був договір, який за своєю правовою природою є договором оренди комунального майна, тому спеціальним Законом, який регулює спірні правовідносини є Закон України № 157-IX, а, враховуючи, що договір оренди був укладений та закінчувався під час воєнного стану, такі відносини регулюються також і постановою КМУ № 634. 
3.10. Крім того, положення ЦК України не позбавляють учасників цивільного обороту права на укладення договору, за умовами якого одна сторона надає іншій стороні правомочності, що зумовлюють можливість тимчасового володіння та використання земельної ділянки, іншого нерухомого майна або їх частини. 
У зв`язку з цим категорично не погоджуємося із викладеним у постанові від 09.04.2026 висновком Палати про те, що договір оренди торговельного місця на ринку може бути укладений за зразком договору найму (оренди) нерухомого майна, але не містити права володіння ним тимчасовим володільцем (тобто зі значно вужчим обсягом правомочностей орендаря в порівнянні з орендою нерухомості), позаяк такий висновок Палати вочевидь суперечить положенням частини 1 статті 787 ЦК України та пункту 19 Правил торгівлі на ринках, згідно з якими за договором прокату наймодавець, який здійснює підприємницьку діяльність з передання речей у найм, передає або зобов`язується передати рухому річ наймачеві у володіння та користування за плату на певний строк (тобто ці правомочності орендаря є нерозривними), а за окрему плату продавцям можуть надаватися послуги прокат торговельного інвентарю, обладнання, засобів вимірювальної техніки, санітарного одягу.
3.11. На нашу думку, неправильним також є висновок Палати про незастосовність передбачених Законом України № 157-IX процедури укладення та продовження договорів оренди комунального майна щодо договорів оренди торговельних місць із причин нібито відсутності торговельного місця у передбаченому частиною 1 статті 3 цього Закону переліку об`єктів оренди, оскільки такий висновок передусім є наслідком довільного звуженого тлумачення вказаної статті, наслідком чого стало помилкове неврахування положень абзацу 4 частини 1 статті 3 Закону України № 157-IX, за змістом якого торговельне місце підпадає під визначення такого об`єкта оренди, як інше окреме індивідуально визначене майно.
3.12. У зв`язку з наведеним, на нашу думку, Палата в своїй постанові передусім мала би чітко розмежувати правові підстави здійснення торгівлі на ринках, майно яких належить до комунальної власності та було закріплене за комунальними підприємствами (балансоутримувачами) на праві господарського відання (із 28.08.2025 – це право узуфрукта комунального майна), залежно від суб`єктного складу продавців (юридичні особи, фізичні особи – підприємці, фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства)) як учасників відповідних торговельних відносин, визначивши, зокрема, такі передбачені чинним законодавством підстави:
1) змішаний договір, що укладається між підприємцем або юридичною особою (продавцем) та адміністрацією ринку, який (договір) може містити як елементи договору оренди торговельного місця, що надає продавцю (орендарю) право користування відповідним торговельним місцем на визначений термін на умовах внесення орендної плати, так і елементи договору про надання продавцю послуг із метою реалізації товарів покупцям (прокат торговельного інвентарю, обладнання, засобів вимірювальної техніки, санітарного одягу; зберігання особистих речей і продукції в камерах схову, на складах і в холодильниках; зважування на товарних вагах тощо), за які (послуги) адміністрацією ринку може справлятися окрема плата, якщо така не входить до складу орендної плати. До такого змішаного правочину можуть mutatis mutandis застосовуватися як правила про найм (оренду) у відповідній частині, якщо користування торговельним місцем є строковим і регулярним, так і правила договору про надання послуг (зберігання особистих речей і продукції в камерах схову, на складах і в холодильниках; зважування на товарних вагах тощо)), за які (послуги) адміністрацією ринку з підприємця справляється окрема плата. При цьому використання підприємцем наданою йому адміністрацією ринку площею не є тотожним використанню земельної ділянки під цим ринком або павільйоном, розміщеним на території ринку, позаяк передбачає експлуатацію торговельного місця як окремого індивідуально визначеного майна. Таким чином, договір оренди торговельного місця на ринку характеризується набуттям орендарем такого ж обсягу правомочностей орендодавця, який отримує орендар нерухомості, включаючи право володіння окремим індивідуально визначеним майном; 
2) публічний договір про надання продавцю послуг на ринку (щодо надання торговельного інвентарю, обладнання, засобів вимірювальної техніки, вивезення сміття тощо)), що укладається між фізичною особою – продавцем (громадянином, який не є підприємцем) і адміністрацією ринку, який (договір) передбачає внесення продавцем разової плати у виді ринкового збору. Порядок та умови укладення зазначеного публічного договору регулюються положеннями статей 901– 907 ЦК України та Правил торгівлі на ринках.
3.13. Таким чином, хоча використання підприємцями наданих їм адміністрацією торговельних місць на ринках і не є тотожним використанню земельних ділянок під цими ринками, павільйонів, розміщених на їх території, тощо, однак, укладені з підприємцями договори оренди торговельних місць є класичними договорами найму в контексті набуття орендарями такого ж обсягу правомочностей орендодавця, який отримує орендар нерухомості, включаючи права володіння та користування майном, що в свою чергу зумовлює розповсюдження на відносини, що виникають при укладенні, зміні, продовженні та припиненні таких договорів, положень Закону України № 157-IX. 
3.14. Водночас виникає риторичне запитання, чому Палатою поширюється на спірні правовідносини, що виникли з приводу оренди торговельного місця на комунальному ринку, дія норми частини 1 статті 764 ЦК України, яка регулює процедуру автоматичної пролонгації договору найму за відсутності своєчасних заперечень наймодавця, але при цьому ігнорується необхідність застосування норми частини 3 статті 759 цього ж Кодексу, яка з метою регулювання особливостей найму (оренди) державного і комунального майна прямо відсилає до Закону України № 157-IX?
Відповідь очевидна – таке вибіркове застосування окремих норм, які містяться у тому самому параграфі 1 (Загальні положення про найм (оренду)) Глави 58 ЦК України, фактично спрямоване на безпідставне виведення відносин оренди торгівельних місць на комунальних ринках зі сфери правового регулювання Закону України № 157-IX (як спеціального закону) із метою уникнення застосування конкурентних процедур, передбачених статтею 5 цього Закону, щодо підприємців і юридичних осіб, які провадять систематичну підприємницьку діяльність та укладають договори оренди торговельних місць на визначений строк. 
3.15. Також не можемо погодитися із некоректним передчасним посиланням Палати на те, що розповсюдження дії Закону України № 157-IX на правовідносини з укладення, зміни та продовження договорів оренди торговельних місць (площ) нібито призведе до того, що оренда будь-яких торгових площ на ринках, зокрема, тимчасових павільйонів, кіосків, яток, палаток, наметів, лотків, столів, причепів у випадку їх розміщення в нежитлових приміщеннях потребуватиме проходження усіх етапів складної та досить довготривалої процедури передачі майна в оренду, яка визначена у статті 5 Закону № 157-IX, що не тільки невиправдано ускладнить, а ймовірно навіть унеможливить користування торговельними місцями.
Адже чинне законодавство не звільняє фізичних осіб – підприємців і юридичних осіб, які на власний ризик провадять систематичну підприємницьку діяльність, від дотримання відповідних легітимних процедур при передачі вказаним суб`єктам в оренду будь-якого іншого державного та комунального майна (єдиного майнового комплексу підприємства, нерухомого, рухомого майна), а тому й не може містити не передбачених законом винятків стосовно надання розташованих на ринку торговельних місць як іншого окремого індивідуально визначеного майна.
Адже, на нашу думку, саме виключення відносин оренди торговельних місць на комунальних ринках зі сфери правового регулювання Закону України № 157-IX як спеціального закону дозволить недобросовісним підприємцям (орендарям) уникнути проходження усіх етапів конкурентної процедури передачі майна в оренду (шляхом проведення аукціону на право оренди майна), встановленої статтею 5 Закону України № 157-IX, що вочевидь не тільки невиправдано обмежить майнові інтереси місцевих територіальних громад на поповнення дохідної частини місцевих бюджетів, а ймовірно поставить підприємців у однакові умови з фізичними особами (більш уразливою стороною), які здійснюють торгівлю на ринку нерегулярно (сезонна, разова, одноденна, непостійна торгівля), у зв`язку з чим відносини між ними (фізичними особами) та адміністрацією ринку виникають на підставі публічного договору про надання послуг і не вимагають укладення договору оренди.
3.16. Зважаючи на наведене нами раніше обґрунтування відсутності підстав для відступлення Палати від викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 914/622/24 (зі спору в подібних правовідносинах) висновку про поширення дії Закону України № 157-IX і постанови КМУ № 634 на правовідносини за договором оренди торговельного місця на комунальному ринку, які виникли під час воєнного стану (див. пункт 3.9 цієї окремої думки), вважаємо, що Палата мала погодитися з переконливими доводами скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновку щодо застосування положень статті 19 та пункту 61 Прикінцевих і перехідних положень Закону України № 157-IX та пункту 5 постанови КМУ № 634 у подібних правовідносинах (у контексті необхідності направлення балансоутримувачем за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомлення орендарю про непродовження орендних правовідносин з підстав, визначених у статті 19 Закону України № 157-IX), викладеного у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 917/565/22, від 15.10.2024 у справі № 920/910/23, від 13.11.2024 у справі № 910/18626/23, від 04.03.2025 у справі № 914/622/24.
3.17. При цьому судами попередніх інстанцій встановлено обставини спливу 31.12.2024 строку дії договору оренди від 27.03.2024, направлення КП "Центральний ринок" (орендодавцем і балансоутримувачем в одній особі) 21.02.2025 вимоги Підприємцю про звільнення орендованого торговельного місця, а матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження звернення Підприємства (балансоутримувача) до відповідача за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди (тобто до 01.12.2024) із повідомленням орендарю про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону України № 157-ІХ. 
3.18. За таких обставин вважаємо, що вміщений в оскаржуваних рішенні та постанові висновки місцевого та апеляційного господарських судів про відсутність продовження дії договору оренди від 27.03.2024 після 31.12.2024, втрату Відповідачем статусу орендаря і зумовлену цим відсутність правових підстав користуватися торговельним місцем на території ринку не відповідають викладеному у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 917/565/22, від 15.10.2024 у справі № 920/910/23, від 13.11.2024 у справі № 910/18626/23, від 04.03.2025 у справі № 914/622/24 висновку щодо застосування норм статті 19, пункту 61 Прикінцевих і перехідних положень Закону України № 157-IX та пункту 5 постанови КМУ № 634 у подібних правовідносинах, а саме щодо необхідності направлення балансоутримувачем за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди повідомлення орендарю про непродовження орендних правовідносин з підстав, визначених у статті 19 Закону України № 157-IX, як обов`язкової підстави для завершення строку дії договору оренди державного та комунального майна у період воєнного стану.
Тому в підсумку Палата мала мотивувати правильне по суті рішення про відмову в задоволенні позову не застосуванням до відносин оренди торговельного місця на комунальному ринку загальної норми частини 1 статті 764 ЦК України, на яку відповідач (скаржник) навіть не посилався (що вочевидь свідчить про вихід суду касаційної інстанції за межі доводів касаційної скарги та порушення положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України)), а саме внаслідок недотримання Підприємством (орендодавцем) вимог статті 19 та пункту 61 Прикінцевих і перехідних положень Закону України № 157-IX і пункту 5 постанови КМУ № 634. 
3.19. Підсумовуючи викладене вище, вважаємо помилковим неврахування Палатою сформованої у постанові від 05.07.2019 у справі № 916/1684/18 (зі спору в подібних правовідносинах) правової позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, що за своєю правовою природою договори оренди торговельних місць є договорами найму (оренди) майна, позаяк у такому разі наявне відступлення Палатою від викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 914/622/24 (зі спору в подібних правовідносинах) схожого висновку про поширення дії Закону України № 157-IX і постанови КМУ № 634 на правовідносини за договором оренди торговельного місця на комунальному ринку означатиме безпідставне відступлення і від зазначеного висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, що за змістом імперативних положень частини 2 статті 302 ГПК України належить до компетенції об`єднаної палати, а не судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
3.20. Тим більше, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначала, що ГПК України визначено процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду – над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду – над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного господарського суду. Тому незалежно від того, чи перераховані усі постанови, в яких викладено правову позицію, від якої в цій справі відступив Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду (див. пункти 9.27, 9.28 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19).
3.21. Наведене вище в сукупності свідчить про те, що Палата при ухваленні постанови від 09.04.2026 мала дійти висновку про скасування судових рішень судів попередніх інстанцій та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову не з підстав автоматичної пролонгації договору оренди торговельного місця на комунальному ринку згідно з частиною 1 статті 764 ЦК України, чому передував суперечливий висновок Палати про відсутність у такого договору ознак класичного договору найму (із набуттям орендарем правомочностей володіння та користування майном) та непоширення дії Закону України № 157-IX і постанови КМУ № 634 на спірні правовідносини, а саме з мотивів підтвердження зазначеної скаржником підстави касаційної оскарження (пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України) – неврахування викладеного у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 917/565/22, від 15.10.2024 у справі № 920/910/23, від 13.11.2024 у справі № 910/18626/23, від 04.03.2025 у справі № 914/622/24 висновку щодо застосування норм статті 19 та пункту 61 Прикінцевих і перехідних положень Закону України № 157-IX і пункту 5 постанови КМУ № 634 у подібних правовідносинах. 
Підсумки
Окрема думка, висловлена у цій справі, має значення для розвитку права в Україні, оскільки Верховний Суд безумовно повинен керуватися принципами судочинства, серед яких основоположним є принцип верховенства права. 
Адже сформульовані Палатою у постанові в цій справі правові висновки, які спрямовані на виключення відносин оренди торговельних місць на комунальних ринках зі сфери правового регулювання Закону України № 157-IX як спеціального закону, дозволять недобросовісним підприємцям (орендарям) уникнути проходження усіх етапів конкурентної процедури передачі комунального майна в оренду (шляхом проведення аукціону на право оренди майна), встановленої статтею 5 Закону України № 157-IX, що вочевидь не тільки невиправдано обмежить майнові інтереси місцевих територіальних громад на поповнення дохідної частини місцевих бюджетів, а ймовірно поставить підприємців у однакові умови з фізичними особами (більш уразливою стороною), які здійснюють торгівлю на ринку нерегулярно (сезонна, разова, одноденна, непостійна торгівля), у зв`язку з чим відносини між ними (фізичними особами) та адміністрацією ринку виникають саме на підставі публічного договору про надання послуг і не вимагають укладення договору оренди торговельного місця.
Водночас ініційоване Палатою надання переваги нормам загального закону (ЦК України) при регулюванні відносин оренди комунального майна, які (відносини) мають регулюватися саме Законом України № 157-ІХ як спеціальним законом (див. положення частини 2 статті 2 цього Закону, частини 3 статті 759 ЦК України), де-факто нівелює застосування усталеного класичного принципу "закон спеціальний має перевагу над загальним" (lexderogat generali) при вирішенні спорів, пов`язаних із орендою комунального майна, що також не відповідає висновку, сформульованому в пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19.
Крім того, наявна непослідовна правова позиція Палати, яку викладено в постанові від 09.04.2026, по суті спростовує пріоритет наведеного у постанові від 05.07.2019 у справі № 916/1684/18 висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду – над висновками палати чи колегії суддів цього суду, що в свою чергу надалі не сприятиме сталості судової практики при вирішенні спорів відповідної категорії.
Неважко спрогнозувати, що результат розгляду цього господарського спору може спричинити в майбутньому суперечливе вирішення судами першої та апеляційної інстанцій подібних спорів на користь орендарів – підприємців і, як наслідок, призвести до недоотримання місцевими територіальними громадами значних фінансових надходжень від оренди комунального майна, які могли би істотно поповнити дохідну частину місцевих бюджетів під час дії правового режиму воєнного стану. 
Беручи до уваги викладене вище, на нашу думку, Верховний Суд у цій справі мав би скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову саме з таких мотивів:
1) правовідносини, що виникають при укладенні, зміні, продовженні та припиненні договору оренди торговельного місця, регулюються положеннями ЦК України, Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а також підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного і комунального майна у період воєнного стану", Положенням про основні вимоги до організації діяльності продовольчих, непродовольчих та змішаних ринків, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2009 № 868, Правилами торгівлі на ринках, затвердженими наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.2002 № 57/188/84/105;
2) дія положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна" поширюється на правовідносини з укладення, зміни, продовження та припинення договорів оренди торговельних місць на ринку, єдиний майновий комплекс якого належить до комунальної власності, незважаючи на фактичне розташування таких місць (вулиця, тимчасовий павільйон, капітальна будівля), якщо користування підприємцем або юридичною особою (продавцем) торговельним місцем, як окремим індивідуально визначеним майном, має строковий і регулярний (систематичний) характер. Разом із тим на відносини тимчасового користування торговельним місцем фізичними особами (громадянами), що не є підприємцями, які (відносини) не мають регулярного характеру упродовж чітко визначеного строку (сезонна, разова, одноденна, непостійна торгівля), норми Закону України № 157-IX не поширюються, оскільки в такому випадку відносини виникають не на підставі договору оренди, а на підставі публічного договору про надання продавцю послуг на ринку, за які справляється одноразова плата у виді ринкового збору та, за необхідності, окрема плата за супутні (допоміжні) послуги.

Судді: Ю. Я. Чумак

Н. О. Багай

Т. Б. Дроботова