ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 р. 	Справа № 440/12486/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2026, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі №440/12486/25
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області , Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області , в якій, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо прийняття рішення №163750034886 про призначення пенсії від 28.08.2025 року та визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Полтавській області рішення № 163750034886 про перерахунок пенсії від 05.09.2025 року, якими ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 50 відсотків від суддівської винагороди;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області здійснити перерахунок ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 62 відсотки від суддівської винагороди, з урахуванням стажу на посаді судді 26 років 7 місяців та 22 дні з дати виникнення права на неї, тобто з 16.07.2025 року та здійснити виплату коштів з урахуванням перерахунку.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 28.08.2025 №163750034886 в частині визначення 50 відсотків розміру суддівської винагороди при призначенні ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити перерахунок ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 56 відсотків суддівської винагороди працюючого судді з розрахунку стажу роботи на посаді судді 23 роки 5 місяців 29 днів, починаючи з 16.07.2025.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок).
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 змінити та позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, постановити зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Полтавській області здійснити перерахунок ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 62 відсотки від суддівської винагороди, з урахуванням стажу на посаді судді 26 років 7 місяців та 22 дні з дати виникнення права на неї, тобто з 16.07.2025 року та здійснити виплату коштів з урахуванням вже виплачених сум довічного грошового утримання).
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що у зв`язку з незарахуванням до стажу роботи навчання та в органах МВС, рішенням ПФУ від 28.08.2025 року та визначення лише загального проценту розрахунку пенсії від середнього заробітку 50 відсотків, що складає лише 20 років, що є неправомірним, однак при цьому зарахуванні, станом на 05.08.2025 року загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 який давав йому право на відставку, на думку позивача, складає 26 років 7 місяців 22 дні.
Крім того, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 та ухвалити постанову, якою відмовити у позовних вимогаг в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що ч. 3 ст. 142 Закону №1402-VІІІ визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. Зазначена норма неконституційною не визнавалась. Отже чинним Законом № 1402-VІІІ передбачені інші розміри суддівської винагороди та розмір відсотків від неї для нарахування довічного щомісячного грошового утримання. Тобто, для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді за правилами ч. 4 ст. 142 Закону № 1402-VІІІ у формулі його обрахунку має застосуватись розмір відсоткового значення суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, визначений частиною 3 цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 (а.с. 16).
Відповідно до архівної довідки Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого від 24.07.2025 №128-01-1081/321 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наказом №134-С від 05.08.1993 був зарахований студентом I-го курсу денного факультету №3 (слідчо-криміналістичний) Української державної юридичної академії (денна форма навчання). Наказом №115-С від 27.06.1998 його було відраховано з Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого у зв?язку з закінченням навчання і отриманням повної вищої освіти за спеціальністю "Правознавство" та здобуттям кваліфікації юриста з 30.06.1998. 27.06.1998 йому було видано диплом спеціаліста НОМЕР_2 (а.с. 30 зі звороту).
За змістом довідки УМВС України в Полтавській області від 31.07.2025 №616/115/12/02-2025 ОСОБА_1 з 30.03.1998 (наказ Управління МВС України в Полтавській області від 07.04.1998 №19 о/с) по 23.01.2001 (наказ Управління МВС України в Полтавській області від 23.01.2001 №6 о/с) проходив службу в органах МВС. З 30.03.1998 по 23.01.2001 проходив службу на посаді слідчого Кобеляцького районного відділу Управління МВС України в Полтавській області (а.с. 31 зі звороту), що підтверджено архівними витягами із відповідних наказів (а.с. 32).
Записи про період служби позивача в ОВС з 30.03.1998 по 23.01.2001 містяться у трудовій книжці ОСОБА_1 серія НОМЕР_3 (а.с. 20).
Також згідно відомостей з трудової книжки ОСОБА_1 серія НОМЕР_3 останній: - з 12.04.2001 по 15.04.2002 працював на посаді слідчого в органах прокуратури; - з 05.03.2005 по 18.06.2007 працював начальником юридичного відділу Кобеляцької районної державної адміністрації та завідувачем юридичного сектору апарату райдержаміністрації; - з 19.06.2007 по 21.07.2008 працював помічником голови Оржицького районного суду Полтавської області (а.с. 20-27).
Указом Президента України від 17.06.2008 №552/2008 ОСОБА_1 призначений на посаду судді Семенівського районного суду Полтавської області.
Указом Президента України від 12.03.2012 №194/2012 позивач переведений на посаду судді Полтавського районного суду Полтавської області в межах п?ятирічного строку.
Постановою Верховної Ради України від 16.05.2013 №248-VII ОСОБА_1 обрано на посаду судді Полтавського районного суду Полтавської області безстроково.
Між тим, рішенням Вищої ради правосуддя від 15.07.2025 №1466/0/15-25 ОСОБА_1 звільнений з посади судді Полтавського районного суду Полтавської області у зв?язку з поданням заяви про відставку (а.с. 110).
При цьому, згідно з рішенням від 15.07.2025 №1466/0/15-25 Вища рада правосуддя визначила, що за результатами вивчення доданих до заяви документів щодо визначення наявності у ОСОБА_1 відповідного стажу для звільнення у відставку, а саме: копій актів про призначення, переведення на посаду судді, обрання, трудової книжки, диплома, установлено, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає йому право на відставку, становить 23 роки 5 місяців 29 днів, з яких: - половина строку навчання, що становить 2 роки 4 місяці 28 днів; - стаж роботи на посаді слідчого прокуратури Полтавського району Полтавської області, що становить 1 рік 3 дні; - стаж роботи на посаді судді, що станом на 15.07.2025 становить 17 років 28 днів; - стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, що становить 3 роки.
Наказом голови Полтавського районного суду Полтавської області від 15.07.2025 №10/ОС.С позивач відрахований з посади судді з 15.07.2024 у зв`язку зі звільненням з посади судді у відставку (а.с. 26 зі звороту, 27).
Згідно з довідкою про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 23.07.2025 №02/3592/25-вих, виданої на ім`я ОСОБА_1 . ТУ ДСА України в Полтавській області, суддівська винагорода, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці складає 110985,60 грн. (а.с. 33).
20.08.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області із заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці (а.с. 108-109).
За принципом екстериторіальності спеціалістами: СП - Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області та за участю ГСП - Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області розглянуто заяву позивача від 20.08.2025 з доданими до неї документами, за результатами чого Головним управлінням Пенсійного фонду України у Харківській області прийнято рішення №163750034886 від 28.08.2025 про призначення з 16.07.2025 довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України “Про судоустрій і статус суддів ” в розмірі 55492,80 грн, що становить 50% розміру грошового забезпечення судді (а.с. 33 зі звороту).
У подальшому, згідно з розпорядженням ГУПФУ в Полтавській області від 05.09.2025 було проведено уточнення даних індексу в електронній пенсійній справі, так як при первинному призначенні внесено індекс 36000 замість 36021, при цьому, перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 05.09.2025 не проводився (а.с. 107 зі звороту).
Позивач, вважаючи протиправними рішення № 163750034886 про призначення пенсії від 28.08.2025 року та рішення № 163750034886 про перерахунок пенсії від 05.09.2025 року, якими ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 50 відсотків від суддівської винагороди, звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що пенсійний орган мав визначити ОСОБА_1 довічне грошове утримання судді у відставці виходячи зі стажу 23 роки 5 місяців 29 днів в розмірі не 50 відсотків, а 56 відсотків суддівської винагороди (20 років - 50% + 3 повних роки х 2 %), а розрахунок загального стажу роботи судді, який дає йому право на відставку, відноситься до повноважень Вищої ради правосуддя, якою проведено такий розрахунок відносно позивача, а правомірність рішення Вищої ради правосуддя не є і не може бути предметом спору у цій справі.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Відповідно до ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечення права кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі по тексту – Закон №1402-VIII).
За приписами ч.1 ст.142 Закону №1402-VI судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.
Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (ч.2 ст.142 Закону №1402-VI).
Згідно з ч.3 ст.142 Закону №1402-VI щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Відповідно до ч.ч.4-5 ст.142 Закону №1402-VIII у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відповідно до положень ст.137 Закону №1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Абзацом 4 п.34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Системний аналіз частини 2 статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у взаємозв`язку з абзацом четвертим пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону дає підстави для висновку, що у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд», яким внесено зміни до статті 137 Закону №1402-VIII, суддям додатково до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про статус суддів», яка була чинною на час призначення позивача на посаду судді, право на зайняття посади судді районного (міського), міжрайонного (окружного) суду, військового суду гарнізону має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.
З урахуванням зазначеного, стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку (прийнятті рішення про звільнення) і застосовується, як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.
Вказане відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 06.03.2018 у справі №308/6953/17 та від 30.01.2020 у справі №592/3694/17.
За матеріалами справи, рішенням від 15.07.2025 №1466/0/15-25 Вища рада правосуддя визначила, що за результатами вивчення доданих до заяви документів щодо визначення наявності у ОСОБА_1 відповідного стажу для звільнення у відставку, а саме: копій актів про призначення, переведення на посаду судді, обрання, трудової книжки, диплома, установлено, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає йому право на відставку, становить 23 роки 5 місяців 29 днів, з яких: - половина строку навчання, що становить 2 роки 4 місяці 28 днів; - стаж роботи на посаді слідчого прокуратури Полтавського району Полтавської області, що становить 1 рік 3 дні; - стаж роботи на посаді судді, що станом на 15.07.2025 становить 17 років 28 днів; - стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, що становить 3 роки.
У спірному випадку позивач переконаний, що до його стажу, який дає право на вихід у відставку та призначення (обчислення) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці мали бути зараховані: - половина строку навчання за денною формою у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого, що становить 2 роки 5 місяців 12 днів, а не 2 роки 4 місяці 28 днів, як помилково враховано пенсійним органом; - стаж служби в ОВС на посаді слідчого, що складає 2 роки 9 місяців 23 дні.
Як зазначено вище та узгоджується з правовою позицією, яка неодноразово висловлювалась Верховним Судом (постанови від 06.03.2018 у справі №308/6953/17, від 31.10.2019 у справі №766/17221/16-а, від 19.06.2018 у справі №243/4448/17, від 11.09.2018 у справі №428/4671/17, від 01.10.2018 у справі №541/503/17, від 17.10.2018 у справі №140/263/17, від 23.10.2018 у справі №686/10100/15-а, від 30.01.2020 у справі №592/3694/17, від 23.06.2022 у справі №420/1987/21, від 08.09.2022 у справі №380/10696/21), стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.
Судовим розглядом встановлено, що рішенням Вищої ради правосуддя від 15.07.2025 №1466/0/15-25 ОСОБА_1 звільнений з посади судді Полтавського районного суду Полтавської області у зв?язку з поданням заяви про відставку (а.с. 110).
Як стверджує позивач в апеляційній скарзі, що останній звертався у грудні 2025 року із заявою до ВРП про виправлення помилки та ухвалення рішення, Листом від 07.01.2026 йому було відмовлено в цьому.
Колегія суддів наголошує, що матеріали справи не містять доказів оскарження позивачем рішення Вищої ради правосуддя від 15.07.2025 №1466/0/15-25 в установленому законодавством порядку.
Отже, судом першої інстанції правильно вказав, що позивачем не висловлювалося жодних заперечень з приводу правильності обрахунку Вищою радою правосуддя у рішенні від 15.07.2025 №1466/0/15-25 загального стажу роботи судді ОСОБА_1 , який дає йому право на відставку, у кількості 23 роки 5 місяців 29 днів.
Також позивач не звертався до Вищої ради правосуддя із заявою про перегляд рішення від 15.07.2025 №1466/0/15-25 та винесення додаткового рішення шляхом врахування до загального стажу роботи судді ОСОБА_1 , який дає йому право на відставку, половини строку навчання за денною формою у Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого, тривалістю саме 2 роки 5 місяців 12 днів, а також стажу служби в ОВС на посаді слідчого, що складає 2 роки 9 місяців 23 дні.
Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при призначенні позивачу довічного грошового утримання судді у відставці пенсійний орган мав керуватися саме рішенням Вищої ради правосуддя від 15.07.2025 №1466/0/15-25 та застосувати при його розрахунку стажу позивача у кількості 23 роки 5 місяців 29 днів, підтверджений вищевказаним рішенням, а також враховуючи положення статті 137 Закону №1402-VIII, пенсійний орган мав визначити ОСОБА_1 довічне грошове утримання судді у відставці виходячи зі стажу 23 роки 5 місяців 29 днів в розмірі не 50 відсотків, а 56 відсотків суддівської винагороди (20 років - 50% + 3 повних роки х 2 %).
Таким чином, з метою належного та ефективного відновлення порушеного права позивача, слід визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 28.08.2025 №163750034886 в частині визначення 50 відсотків розміру суддівської винагороди при призначенні ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області здійснити перерахунок ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 56 відсотків суддівської винагороди працюючого судді з розрахунку стажу роботи на посаді судді 23 роки 5 місяців 29 днів, починаючи з 16.07.2025 (з урахуванням вже виплачених сум довічного грошового утримання).
Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає їй право на звільнення у відставку, становить 26 років 7 місяців та 22 дні, а не 23 роки 5 місяців 29 днів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалося вище, стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання, є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя при розгляді заяви про відставку і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.
Водночас, правомірність рішення Вищої ради правосуддя від 15.07.2025 №1466/0/15-25 не є і не може бути предметом спору у цій справі.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.
Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 по справі №440/12486/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   Л.В. Любчич