Справа № 161/323/26  Провадження №33/802/263/26 	Головуючий у 1 інстанції:Олексюк А. В. 	
	Доповідач: Гапончук  В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 року         місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
судді - Гапончука В.В.,
за участю 
особи, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення – ОСОБА_1 ,
захисника ОСОБА_1 - Курбай Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_2 на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2026 року щодо  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.1 ст.173-2 КпАП України,
В С Т А Н О В И В:
Відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №428811 від 30.12.2025 року за те, що він 30.12.2025 року близько 19.00 години за адресою АДРЕСА_2 вчинив домашнє насильство, тобто умисні дії психологічного характер відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_2 , а саме виражався нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого заподіяно шкоди психологічному здоров`ю, що кваліфіковано за ч.1 ст.173-2 КпАП України (а.с.1).
Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.03.2026 року провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1  за ч.1 ст.173-2 КпАП України закрито на підставі п.1 ст.247 КпАП України, у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.
Свою постанову суддя мотивував тим, що у даному випадку протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 складено зі слів потерпілої, до матеріалів справи про адміністративне правопорушення не долучені будь які докази встановлення ступеню завданої шкоди психічному здоров`ю потерпілої, а сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, в протоколі не зазначено жодного свідка події, до протоколу про адміністративне правопорушення не долучено будь-яких доказів, крім пояснень потерпілої, з яких не вбачається можливим зробити беззаперечний висновок існування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, вчинення дій, спрямованих на вчинення домашнього насильства психологічного характеру відносно ОСОБА_2 , передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України. З наведеного суд дійшов висновку, що провадження у даній справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (а.с.63-64).
Не погоджуючись із постановою судді потерпіла ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій вважає, що постанова суду підлягає скасуванню оскільки винесена без повного та всебічного з`ясування обставин по справі, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. 
Вказує на те, що суд безпідставно не розглянув її заяву про визнання потерпілим неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Не враховано також, що погрози виселення є формою психологічного та економічного домашнього насильства. Нецензурні висловлювання, залякування, погрози фізичної розправи над нею, залякування зруйнування гаража, який вона побудувала за свої власні кошти, були спрямовані ОСОБА_1 на обмеження її волевиявлення. Такі його дії викликали у неї побоювання за свою безпеку та за безпеку третіх осіб (її дітей та внучки). Такі дії правопорушника ОСОБА_1 спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе. Як наслідок такі дії ОСОБА_1 завдали шкоди її психологічному здоров`ю. Залякування зруйнувати побудований нею гараж за власні кошти свідчить про вчинення ОСОБА_1 економічного насильства щодо неї.
Вважає, що незважаючи на невизнання ОСОБА_1 вини, винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 KпAП України, підтверджується зібраними та дослідженими в ході судового розгляду доказами у сукупності.
При призначенні адміністративного стягнення просить взяти до уваги грубий характер правопорушення, що негативно впливає не лише на психологічний стан колишньої дружили, а й негативно на виховання та розвиток спільного сина сторін, який є підлітком i наразі у нього формуються шаблони поведінки, в тому числі ставлення до протилежної статі. Пом`якшуючих вину обставин не встановлено.
При тому наявні обставини, що обтяжують відповідальність ОСОБА_1 , а саме що ОСОБА_4 свою вину не визнав, щиро не розкаявся, навіть не вибачився, жодних збитків не відшкодував.
Просить постанову суду від 02.03.2026 року скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, та призначити йому покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб. Направити ОСОБА_1 на проходжения програми для особи, яка вчинила домашнє насильство, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству", строком на 3 місяці (а.с.69-73).
В судове засідання потерпіла ОСОБА_2 та її представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду справи (а.с.75), не з`явилися, клопотань про перенесення розгляду справи не подавали. Учасники, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження слухання справи у відсутності потерпілої ОСОБА_2 та її представника. А тому апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за їх відсутності відповідно до вимог ст.268 КпАП України.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши особу, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, та його захисника, які заперечили доводи апеляційної скарги; приходжу до наступного висновку.
За змістом ст.245 КпАП України, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст.251 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За правилами ст.280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частина 1 статті 173-2 КпАП України передбачає відповідальність за вчинення насильства в сім`ї, тобто умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання захисного припису особою, стосовно якої він винесений, не проходження корекційної програми.
Об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України є вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.
Об`єктом даного адміністративного правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно з п.14 ч.1 ст.1 вищезазначеного Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Згідно з п.17 ч.1 ст.1 вищезазначеного Закону фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017 року № 2229-VІІІ, під домашнім насильством слід розуміти діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Окрім того обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього правопорушення є наявність наслідків у виді завдання чи можливості завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч.1 ст.173-2 КпАП України, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Отже, самі по собі, зокрема, нецензурні висловлювання та образи не формують собою домашнє насильство та утворюють склад адміністративного правопорушення у тому випадку, коли такі висловлювання спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Апеляційний суд зазначає, що для того щоб відрізнити насильство від конфлікту, необхідно звернути увагу на те, що насильство є результатом свідомих дій людини і характеризується такими основними ознаками: умисність; спричинення шкоди; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил (фізичних, психологічних, економічних, чи пов`язаних з вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство.
Конфлікт: особливий вид взаємодії, в основі якого лежать протилежні і несумісні цілі, інтереси, типи поведінки людей та соціальних груп, які супроводжуються негативними психологічними проявами; зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що призводить до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями.
Під час судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_2 свою вину у вчиненому правопорушенні не визнав, вказавши, що домашнього насильства не вчиняв. Пояснив, що колишня дружина ОСОБА_2 вчинила конфлікт: нецензурно ображала та принижувала його в присутності дітей, а також погрожувала фізичною розправою, через стрес стан здоров`я чоловіка погіршився, що підтверджено зверненням до лікаря.
Потерпіла ОСОБА_2 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснили, що 30.12.2025 року між нею та  ОСОБА_1 виник конфлікт. ОСОБА_1 висловлював претензії і образи до неї, виражався нецензурною лайкою в її адресу, погрожував їй виселити із житлового будинку, створити їй нестерпні умови проживання. 
Суд першої інстанції до пояснень потерпілої віднісся критично.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що такі пояснення потерпілої могли бути прийняті судом за умови, що вони узгоджуються з іншими доказами, які прямо чи непрямо підтверджували б вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення щодо ОСОБА_2 .. Однак наявні в матеріалах провадження письмові пояснення як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 , є власною позицією як особи, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, так і потерпілої, щодо конфлікту, який виник, та дій кожного із них під час цього конфлікту, а тому не можуть бути беззаперечним доказом на підтвердження винуватості ОСОБА_1 . 
У даному випадку дійсним є лише факт того, що між колишнім подружжям  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , мав місце побутовий конфлікт, однак не кожен конфлікт є домашнім насильством у розумінні норм Закону.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що при складенні протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КпАП України, працівником поліції не було враховано всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не встановлено вини особи, щодо якої складено протоколи про адміністративне правопорушення та наявність в діях ОСОБА_1 складу вказаних адміністративних правопорушень. 
Дослідивши матеріали справи судом не встановлено достеменних відомостей, які б свідчили про вчинення ОСОБА_1 домашнього насилля. Конфлікт, який виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , носить обопільний характер. Стверджувати, що внаслідок сварки хтось із сторін постраждав більше, ніж інший, чи зазнав шкоди, немає.
При цьому, конфлікт, який склався між подружжям у присутності дітей, за відсутності доказів на підтвердження завдання шкоди психічному здоров`ю потерпілої, не охоплюються складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, оскільки завдання шкоди чи можливості її настання в даному випадку є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони даного проступку.
Апеляційний суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які підтверджують доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні домашнього насильства стосовно потерпілої.
Твердження апелянта про те, що постанова суду не відповідає вимогам закону, матеріалам та обставинам справи, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції порушень норм матеріального чи процесуального права допущено не було.
Таким чином вважаю, що суддя місцевого суду всебічно, повно і об`єктивно з`ясував всі обставини справи та ухвалив законне, обґрунтоване рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви його ухвалення.
Істотних порушень вимог КпАП України, які стосуються процедури розгляду судом справи про адміністративне правопорушення, не встановлено. 
З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись статтею 294 КпАП України, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2026 року щодо  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.1 ст.173-2 КпАП України, залишити без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського апеляційного суду        Гапончук В.В.