П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2026 року м. Київ

Справа №358/1158/25
Апеляційне провадження №22-ц/824/5693/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Шаламай Ю.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богуславського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Лебединець Г.С. 07 листопада 2025 року в м. Богуслав,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, 

В С Т А Н О В И В

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу в розмірі 25100 доларів США, що еквівалентно 1048647,88 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 склалися приятельські відносини, відповідач багато разів за ходив до нього у гості, розповідав про свій бізнес з купівлі-продажу мобільних телефонів та мобільних електростанцій, чим увійшов у довіру. Позивач неодноразово позичав кошти відповідачу та останній їх повертав. В подальшому позивач надав відповідачу у позику такі суми: у вересні 2022 - 5000 доларів США, 06 січня 2023 року - 5000 доларів США, 12 серпня 2023 року - 4500 доларів США, 27 серпня 2023 року 7600 доларів США, в березні 2024 року - 3000 доларів США. Сторони домовились, що остаточне повернення загальної суми позики відбудеться до 15 березня 2024 року. Однак, станом на дату звернення до суду із даним позовом, відповідач суму боргу не повернув. 

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 07 листопада 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що позивачем не доведена стверджувана ним обставина щодо передачі ним в борг відповідачу грошових коштів в період 2022-2024 років в загальному розмірі 25100 доларів США, оскільки розписки не складалися, відповідач заперечує факт отримання ним вказаних коштів. З урахуванням вказаних обставин, показання свідка ОСОБА_3 , який є товаришем позивача, та письмові пояснення свідка ОСОБА_4 не є достатніми. Сукупність доказів, наданих позивачем, не дає суду змогу дійти висновку про наявність обставин, які входять до предмету доказування та не дає можливість суду встановити обставину, про яку стверджує позивач, а саме - існування боргових відносин між ним та відповідачем. За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із його необґрунтованістю та не доведенням факту наявності порушеного права позивача.

Не погодився із рішенням суду першої інстанції позивач, його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що між позивачем та відповідачем існувала довіра, тому були усні домовленості про надання позики, розписки не складалися. Посилається на те, що при наданні коштів у борг були присутні свідки, які надали свої письмові пояснення, які наявні в матеріалах справи, а також показаннями свідка, допитаного в суді першої інстанції. Вважає, що відносини які склалися між позивачем та відповідачем, а саме надання коштів у борг мають ознаки договору позики, який був укладений в усній формі. Вказує, що в додаткових поясненнях відповідач не заперечував обставин отримання коштів від позивача, а з телефонного листування між позивачем та відповідачем у мобільному додатку «Telegram» вбачається, що останній визнає свій борг та намагається знайти кошти, щоб повернути даний борг. Проте на момент звернення до суду з відповідним позовом відповідач так і не повернув борг.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення Богуславського районного суду Київської області від 07 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки вважає його законним, обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам справи. Вказує, що ніколи не брав грошові кошти в борг у ОСОБА_1 , усі твердження позивача ґрунтуються виключно на його словах. Вважає, що дії позивача мають ознаки наклепу та зловживання процесуальними правами. 

В судовому засідання в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 - адвокат Осипенко В.Ю. просив апеляційну скаргу задовольнити.
Сторона відповідача в розгляді справи участь не приймала, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому, керуючись положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом. 

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторони позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся у суд із позовом про стягнення коштів наданих в позику в загальному розмірі 25000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США. 
До позову долучено копії наступних документів: копія паспортних даних позивача; довідка про присвоєння ідентифікаційного номера позивача; пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 виданого 15 лютого 2023 року позивачу; довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААБ № 799726; пояснення ОСОБА_4 , ОСОБА_3 надані в простій письмовій формі (а.с. 8-18).

До апеляційної скарги стороною позивача надано нові докази, а саме копія скріншотів листування через месенджер в телефоні, які не подавалися до суду першої інстанції. А отже першим питанням, яке підлягає до вирішення апеляційним судом є питання прийняття нових доказів на стадії апеляційного перегляду справи.

В силу ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
В порядку визначеному ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційна скарга не містить клопотання про долучення нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів.
Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки позивачем не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд апеляційної інстанції, на підставі наведених вище норм процесуального права, не може прийняти нові докази як докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Вирішуючи спір по суті колегія суддів виходить з наступного. 

Відповідно до статті 15 ЦК України та частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Частиною 1 ст. 206 ЦК України закріплено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
В порядку ч. 1 ст. 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Відповідно до висновку Верховного Суду, наведеного у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово "позика", адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Положеннями ч.1 ст. 90 ЦПК України визначено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.
Згідно з ч. 4 ст. 91 ЦПК України в ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.
За приписами ч. 1-3 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та ";Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова ВС від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

З наведених норм чинного законодавства та судової практики вбачається, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
При цьому законом передбачена письмова форма договору позики, яка з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт наявності позики, і його умов.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 заявив вимогу про стягнення з відповідача коштів наданих в позику в розмірі 25100 доларів США. Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що письмовий договір позики (розписка) між сторонами не було укладено, що визнано сторонами у справі. 
Відповідач в ході розгляду справи не визнав наявність невиконаного грошового зобов`язання, зокрема, у додаткових поясненнях на які посилається сторона позивача в доводах апеляційної скарги, відповідач вказав, що усі кошти, які коли небудь він отримував від позивача були ним повернуті, жодного боргу в сумі 25100 доларів США не існує. А отже твердження позивача про те, що відповідач не заперечував обставина отримання коштів від позивача, не можуть бути прийняті до уваги в якості підстави для задоволення позову, оскільки відповідачем не визнано отримання коштів у сумі заявленій позивачем, а також наявність невиконаного зобов`язання по поверненню коштів, тому ці обставини підлягають доведенню належними та допустимими доказами.
Позивач не підтвердив свого права вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, оскільки ним не надано письмового договору, який би беззаперечно засвідчував правову природу укладеного договору позики та підтвердження факту укладання договору, зобов`язання сторін щодо порядку виконання умов та строків їх дотримання, самі по собі усні домовленості між сторонами не відповідають наведеним вище положенням Цивільного кодексу України.
Посилання позивача на наявність свідків передачі коштів відповідачу не можуть бути прийняті до уваги суду, оскільки в порядку визначеному процесуальним законом був допитаний лише один свідок ОСОБА_3 , показам якого судом надана оцінка, яка не спростована стороною позивача в доводах апеляційної скарги. Письмові пояснення іншої фізичної особи не є показами свідка в розумінні вимог процесуального закону.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене вище апеляційний приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення. а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Богуславського районного суду Київської області від 07 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова 

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 17 квітня 2026 року.