ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2191/26 Справа № 932/5867/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Куць О. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Никифоряка Л.П.,
секретар: Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 10 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем (суддя першої інстанції Куць О.О.),
В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, в якому просив встановити факт того. що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спадкодавець ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживали однією сім`єю біль ніж п`ять років до часу відкриття спадщини, у тому числі станом на момент смерті спадкодавця, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 10 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодився позивач, та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що місцевий суд при ухваленні оскаржуваного рішення порушив норми матеріального та процесуального права, а також належним чином не дослідив наявні у справі докази.
Скарга мотивована тим, що з метою підтвердження факту переїзду до квартири ОСОБА_2 , позивачем було надано суду договір про надання транспортних послуг №72 від 15 серпня 2016 року (далі - Договір №72), укладений з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , відповідно до умов якого «Виконавець» зобов`язується надати транспортні послуги «Замовнику» щодо перевезення меблів побутової техніки з адреси: АДРЕСА_1 на адресу: АДРЕСА_2 (п.1.1 Договору №72).
Також вказує, що поступово займався замовленням та установкою пластикових вікон в квартирі ОСОБА_2 , на підтвердження чого було надано суду докази, яким не було надано жодної оцінки судом першої інстанції та які не було враховано при ухваленні оскаржуваного рішення.
Після встановлення металопластикових вікон, наймав ОСОБА_4 для ремонту укосів, що підтверджується договорами на проведення ремонтних робіт від 05.05.2017 р. та 18.06.2018 р., спочатку на кухні, а потім у залі та спальній кімнаті квартири АДРЕСА_3 .
Зазначає, що свідок ОСОБА_5 підтвердила факт поклейки шпалер у квартирі АДРЕСА_3 , на прохання ОСОБА_1 .
ОСОБА_6 , просив рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 10 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Від Дніпровської міської ради відзив на апеляційну скаргу не надходив
Сторони про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено,що  ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 03 січня 2023 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.12).
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_2 на праві власності належала квартира АДРЕСА_3 (а.с. 136).
Згідно матеріалів спадкової справи № 12/2023, направленої на виконання ухвали суду від 13 січня 2025 року (а.с.101-102), ОСОБА_1 15 червня 2023 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Чернової О.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (а.с. 131).
12 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.149).
Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Чернової О.І. від 12 жовтня 2023 року № 49/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки з наданих ОСОБА_1 та отриманих нотаріусом документів не встановлений факт родинних відносин та сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю не менше як 5 років до відкриття спадщини (а.с.154-155).
Будь-які інші особи не звертались до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , а її сестра - ОСОБА_7 , яка також мешкала у вищевказаній квартирі, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.135).
Звертаючись із позовною заявою ОСОБА_1 посилався на те, що з лютого 2016 року він проживав однією сім`єю із ОСОБА_2 , з цього часу вони вели спільне господарство, він опікувався та дбав про хрещену, допомагав відвідувати медичні заклади, надавав матеріальну допомогу, сплачував комунальні платежі по належній їй квартирі, робив ремонт, вирішував побутові проблеми.
На підтвердження проведення ремонтних робіт у спірній квартирі ОСОБА_1 надав договори від 05 травня 2017 року та від 18 серпня 2018 року, укладені між ним та ОСОБА_4 , за умовами яких останній зобов`язався провести ремонт укосів на кухні та у житлових кімнатах у квартирі АДРЕСА_3 (а.с. 27).
Пунктами 2.1, 2.2. Договорів передбачено, що вартість матеріалів, необхідних для проведення роботи, сплачує замовник, вартість ремонту укосів кухні становить 500 грн., житлових кімнат — 1000 грн., які сплачуються протягом 10 днів з моменту проведення робіт (а.с.27-28, 29-30).
Між тим, матеріали справи не містять жодних доказів сплати позивачем, як замовником, вказаних грошових коштів виконавцю Кияну Д.О.
У судовому засіданні в якості свідка був допитаний ОСОБА_4 , який пояснив, що вони з ОСОБА_1 з дитинства жили у одному будинку по АДРЕСА_1 , вказував, що він робив укоси у квартирі АДРЕСА_3 за проханням позивача, який сплатив йому грошові кошти за проведені ремонтні роботи, вказував, що позивач завжди допомагав сестрам ОСОБА_8 , оскільки вони були для нього рідними людьми (а.с. 186-189).
Крім того, на підтвердження здійснення ремонтних робіт позивачем до позовної заяви долучені договори про надання послуг від 20 липня 2019 року та від 03 лютого 2020 року, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , предметом яких є надання послуг з поклейки шпалер у квартирі АДРЕСА_3 (зал та вітальня). Вартість надання послуг — по 400 грн. (а.с. 31).
У судовому засіданні в якості свідка була допитана ОСОБА_5 , яка повідомила, що знайома з позивачем з дитинства, ОСОБА_2 товаришувала з її матір`ю. Вказувала, що допомагала позивачеві клеїти шпалери у квартирі АДРЕСА_3 , позивач також клеїв шпалери разом з нею. 
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні не вказувала щодо укладання договорів про надання послуг від 20 липня 2019 року та від 03 лютого 2020 року, між нею та ОСОБА_1 , зазначала, що просто допомагала позивачеві клеїти шпалери. 
Доказів сплати послуг з поклейки шпалер, обумовлених договором, матеріали справи не містять, не зазначала щодо їх отримання і сама ОСОБА_5 (а.с.218).
До позовної заяви додана копія договору про надання транспортних послуг № 72 від 15 серпня 2016 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , предметом якого є надання транспортних послуг щодо перевезення меблів (диван, комод) та побутової техніки (пральна машина, телевізор) з адреси: АДРЕСА_5 на адресу: АДРЕСА_4 . 
Також у судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_9 , який повідомив суду, що знайомий з позивачем з 14-15 років, допомагав перевозити своєю машиною до квартири ОСОБА_2 деякі меблі, коли ще була жива її сестра ОСОБА_7 , вказував, що вони з ОСОБА_1 приїжджали до квартири ремонтувати техніку. 
З показань свідка ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були у добрих стосунках, вони ставились до нього, як до сина, він вітав сестер ОСОБА_8 з усіма святами. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебував у добрих стосунках з ОСОБА_2 , допомагав по господарству, що не є тотожним із фактом проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, сплати побутових послуг взаємних прав та обов`язків.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком місцевого суду.
Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Положеннями статті 1277 ЦК України визначено, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими.
Згідно з частиною другою статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Якщо вимога про встановлення факту проживання осіб однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).
Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.
У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження № 61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.
Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як зазначалось вище та встановлено судом,  ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 03 січня 2023 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.12).
Звертаючись із позовною заявою ОСОБА_1 посилався на те, що з лютого 2016 року він проживав однією сім`єю із ОСОБА_2 , з цього часу вони вели спільне господарство, він опікувався та дбав про хрещену, допомагав відвідувати медичні заклади, надавав матеріальну допомогу, сплачував комунальні платежі по належній їй квартирі, робив ремонт, вирішував побутові проблеми.
На підтвердження факту проживання однією сім`ю, позивачем було надано докази витрат ОСОБА_1 на поховання ОСОБА_2 , договір про надання транспортних послуг №72 від 15.08.2016 року щодо перевезення меблів на адресу АДРЕСА_2 , акт-приймання-передачі від 15.08.2016 року, договір поставки метало пластикових виробів № 16/03/17 від 16 березня 2017 року та №05/04/18 від 05 квітня 2018 року, договір проведення ремонтних робіт від 05 травня 2017 року та від 18 червня 2018 року щодо ремонту укосів на кухні та у житлових кімнатах, а також договір від 20 липня 2019 року, щодо послуги поклейки шпалер у залі квартири.
Всі вищевказані договори стосуються проведення робіт у квартирі ОСОБА_2 , яка розташована за адресою АДРЕСА_4 .
Дослідивши всі надані позивачем докази у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що вони жодним чином не підтверджуються факт саме спільного проживання зі спадкодавцем, оскільки з наданих ОСОБА_1 , договорів про виконання робіт у квартирі, вбачається, що останній вказується замовником послуг, що може лише свідчити про надання позивачем допомоги пози лівій спадкодавці, яка за його твердженням була його хрещеною.
Також апеляційний суд наголошує на тому, що у матеріалах справи відсутні докази оплати наданих послуг, а також інші докази які б підтверджували факт спільного проживання, а саме докази оплати комунальних послуг, оплату продуктів харчування та інше.
Крім того, апеляційний суд погоджується з позиціє місцевого суду, щодо відсутності клопотання про допит свідків – сусідів, які проживаються по АДРЕСА_2 , які б можливо б підтвердили факт проживання позивача з 2016 року разои зі ОСОБА_2 .
Також колегія суддів вважає, що показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Позивачем не доведено факту проживання зі спадкодавцем за одніє адресою.
Тому доводи апеляційної скарги про те, що позивач тривалий час опікувався спадкодавцем в силу стану її здоров`я з урахуванням «балансу вірогідностей» спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
За таких обставин, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження проживання заявника зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини за місцем проживання спадкодавця, пов`язаність їх спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, що є визначальним у вирішенні питання про спадкування на підставі статті 1264 ЦК, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду не знайшли свого підтвердження та не є обов`язковою підставою у розумінні ч.3 ст. 376 ЦПК України для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції, а зводяться тільки до тлумачення апелянтом норм процесуального права на свій розсуд.
Таким чином апелянтом не спростовані встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у судовому рішенні, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом, а також тлумаченням норм матеріального права на свій розсуд .
Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в оскаржуваній частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 10 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 8 квітня 2026 року.

Судді:         О.В. Халаджи       
О.В. Агєєв

Л.П. Никифоряк