ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
13.02.2026	Справа № 910/12882/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (проведення судового засідання) господарську справу
за позовом Приватного акціонерного товариства "КОЗЯТИНХЛІБ"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд"
про визнання права власності

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/12882/25 за позовом Приватного акціонерного товариства "КОЗЯТИНХЛІБ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" про визнання права власності.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2025 відкрито провадження у вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання), а також встановлено учасникам справи строки для вчинення процесуальних дій.
Копія вказаної ухвали суду доставлена до електронного кабінету позивача та відповідача 23.10.2025 після 17 години та відповідно до приписів ст. 242 Господарського процесуального кодексу України вважається врученою останнім 24.10.2025.
Крім того, ухвала суду від 22.10.2025 опублікована в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
12.02.2026 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
Відповідач правом на подання відзиву на позов не скористався.
Інших заяв та клопотань до суду не надходило.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Суд відзначає, що сторонам було надано достатньо часу (з урахуванням введеного на території України воєнного стану та затримок у доставці поштової кореспонденції, відключень світла, завдання масований ракетних ударів інших негативних наслідків) для подання всіх пояснень, заяв та клопотань.
Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:
20.12.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (відповідач/лізингодавець) та Публічним акціонерним товариством "КОЗЯТИНХЛІБ" (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "КОЗЯТИНХЛІБ", позивач, лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 640/12/12-Н, за умовами якого відповідач передав позивачу в платне володіння та користування з правом викупу предмету лізингу, найменування та характеристика якого визначені у відповідній специфікації, а позивач зобов`язався прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові платежі відповідно до графіків лізингових платежів та виконувати інші зобов`язання за договором.
Відповідно до п. 3.1 договору сторони погодили, що предметом лізингу є автомобіль ГАЗ 3302-288, детальний опис згідно зі специфікацією - додаток № 2.
Згідно з п. 8.1 договору загальна сума лізингових платежів - 225 358,86 грн.
Додатковою угодою № 1 від 27.02.2014 змінено суму лізингових платежів, встановлено її в розмірі 196 520,91 грн та викладено додаток № 1 (графік внесення лізингових платежів) у новій редакції).
Як вказує позивач, ним виконані фінансові зобов`язання, у т.ч. за договором № 640/12/12-Н від 20.12.2012, на підтвердження чого до позову долучені платіжні доручення, а також вказано, що лізингові платежі сплачувались позивачем консолідовано, зокрема, за трьома договорами, а саме: №№ 640/12/12-Н, № 641/12/12-Н, № 642/12/12-Н від 20.12.2012, у зв`язку з тим, що такий підхід застосовувався через єдиний платіжний рахунок та з метою оптимізації фінансових операцій, що дозволило спростити облік та зменшити адміністративні витрати. Крім того, такий спосіб оплати не суперечить умовам вищевказаних договорів.
Загальна сума сплачених платежів, зокрема, за договором № 640/12/12-Н від 20.12.2012, становить 196 520,91 грн.
Відповідно до п. 8.4 загальних умов договору фінансового лізингу, що є додатком № 3 до договору № 640/12/12-Н від 20.12.2012, право власності на предмет лізингу (в т.ч. при достроковому викупі предмету лізингу) переходить до лізингоодержувача лише за умови відсутності заборгованості за лізинговими платежами, несплачених видатків лізингодавця, пов`язаних з виконанням даного договору, а також несплачених штрафних санкцій та відсутності несплати підтверджених збитків.
Згідно з п. 8.6 додатку № 3 передача права власності на предмет лізингу здійснюється за актом про передачу права власності після здійснення лізингодавцем всіх дій щодо зняття предмету лізингу з обліку в органах ДАІ. 
Як вказав позивач та підтверджується долученим до матеріалі справи листом № 227 від 16.07.2025, останній звернувся до відповідача та просив зняти автомобіль з обліку, після чого підписати з позивачем акт приймання-передачі права власності.
Направлення вказаного листа позивачем відповідачу підтверджується копіями опису вкладання, фіскального чеку та поштової накладної від 17.07.2025. Зважаючи, що жодних дій відповідачем не вчинено, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить визнати за Приватним акціонерним товариством "КОЗЯТИНХЛІБ" право власності на транспортний засіб - фургон малотоннажний категорії «В», марка ГАЗ, модель 3302, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , колір - оранжевий, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (предмет лізингу за договором № 640 від 20.12.2012).
Розглянувши заявлені позивачем вимоги, дослідивши надані сторонами докази, суд зазначає про наступне.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 Цивільного кодексу України, слід враховувати, що за змістом цієї норми судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого доказами права власності на майно та порушення (невизнання або оспорювання) зазначеного права іншою особою. Схожі висновки викладені в пунктах 78, 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 909/337/19.
Відповідно до частини першої та четвертої статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Ураховуючи, що відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Схожі правові висновки викладені в пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду 14.09.2021 у справі № 359/5719/17.
Для набуття права власності на майно передбачена наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 Цивільного кодексу України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.
Сторони договору вправі встановити додаткові (відкладальні або скасувальні) умови, а при переході права власності на рухомі речі - самостійно визначати момент переходу права власності.
Велика Палата Верховного Суду постановою у справі № 911/1278/20 від 05.04.2023 задовольнила касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" і ухвалила в цій справі нове рішення, яким відмовила в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Граніт мобіл переробка плюс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Плисецький гранітний кар`єр" та Банку про визнання права власності на гусеничні екскаватори Caterpillar і зняття з них арешту, накладеного 30.09.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим Павлом Володимировичем.
Мотивуючи це рішення, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що як положеннями частини першої статті 334 Цивільного кодексу України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Порушення приписів про державну реєстрацію великотоннажного та технологічного транспортного засобу має наслідком заборону його експлуатації (користування рухомим майном). Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 Цивільного кодексу України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності в конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу.
Разом з цим Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновком, викладеним у постанові КЦС ВС від 16.12.2020 у справі № 278/3640/18, в якій, аналізуючи положення статті 334 Цивільного кодексу України та статті 34 Закону України від 30.06.1993 №3353-XII "Про дорожній рух", суд зазначив: "…правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття права власності, є саме договір комісії транспортного засобу та договір купівлі-продажу транспортного засобу. Видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує". Подібні правові висновки щодо застосування положень статті 34 Закону №3353-XII викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду також у постановах від 13.12.2018 у справі № 910/11266/17, від 21.05.2019 у справі № 912/1426/18 та від 30.07.2019 у справі № 905/1053/18.
Відповідно до п. 8.4 загальних умов договору фінансового лізингу (додаток № 3) право власності на предмет лізингу (в т.ч. при достроковому викупі предмету лізингу) переходить до лізингоодержувача лише за умови відсутності заборгованості за лізинговими платежами, несплачених видатків лізингодавця, пов`язаних з виконанням даного договору, а також несплачених штрафних санкцій та неоплати підтверджених збитків.
Згідно з п. 8.6 додатку № 3 передача права власності на предмет лізингу здійснюється за актом про передачу права власності після здійснення лізингодавцем всіх дій щодо зняття предмету лізингу з обліку в органах ДАІ.
Надані позивачем платіжні доручення підтверджують виконання позивачем умов договору № 640/12/12-Н від 20.12.2012 в частині внесення лізингових платежів.
Під час розгляду даної справи відповідачем не надано доказів, які спростовували б факт виконання позивачем зобов`язань за вищевказаним договором.
Відповідно до частини 1 статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Оспорення або не визнання права на майно може полягати не тільки у претензіях, заснованих на твердженні, що майно не належить позивачу, а й вчиненні будь-яких дій (у певних випадках бездіяльності), якщо такі дії / бездіяльність перешкоджають власнику у повній мірі реалізовувати власні правомочності власника.
Так, правила реєстрації та обліку транспортних засобів визначені статтею 34 Закону України "Про дорожній рух", частини перша та друга якої передбачають, що державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передання інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників.
Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. У разі наявності обтяжень реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів здійснюється за наявності згоди обтяжувача (обтяжувачів), справжність підпису (підписів) якого (яких) засвідчено нотаріусом. Порядок здійснення відомчої реєстрації та ведення обліку транспортних засобів визначається Кабінетом Міністрів України (частини дев`ята та одинадцята статті 34 Закону України "Про дорожній рух").
Згідно з п. 27 Порядку № 1388 транспортні засоби, що придбаваються юридичною особою - лізингодавцем з метою подальшої передачі їх лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу, реєструються за лізингодавцем. Після виконання договору фінансового лізингу транспортні засоби перереєстровуються за лізингоодержувачем на підставі зазначеного договору після повного розрахунку або зазначеного в договорі фінансового лізингу окремого договору купівлі-продажу (викупу) предмета лізингу або іншого договору, визначеного договором фінансового лізингу.
Пунктом 7 Порядку № 1388 визначено, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Перехід права власності за Договором лізингу та/або Договором купівлі-продажу є саме підставою для внесення змін до реєстраційних документів (перереєстрації транспортних засобів).
Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають вимогам, установленим МВС, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.
Під час розгляду справи суду не надано доказів підписання між сторонами акту приймання-передачі права власності на предмет лізингу для засвідчення факту повного виконання повивачем умов договору лізингу, в той час як позивач звертався до відповідача з проханням підписати такий акт.
Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже вони не спростовують встановлених судом обставин та не впливають на результат прийнятого рішення.
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позивача про визнання за Приватним акціонерним товариством "КОЗЯТИНХЛІБ" права власності на транспортний засіб - фургон малотоннажний категорії «В», марка ГАЗ, модель 3302, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , колір - оранжевий, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по оплаті позову судовим збором підлягають покладанню на відповідача.
Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати за Приватним акціонерним товариством "КОЗЯТИНХЛІБ" право власності на транспортний засіб - фургон малотоннажний категорії «В», марка ГАЗ, модель 3302, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , колір - оранжевий, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" (04205, м. Київ, пр-кт Оболонський, 35А/301, код 37859096) на користь Приватного акціонерного товариства "КОЗЯТИНХЛІБ" (22100, Вінницька обл., м. Козятин, вул. Незалежності, 72, код 00375757) 3 028,00 грн (три тисячі двадцять вісім грн 00 коп.) судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 13.02.2026.

Суддя О.Г. Удалова