ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 211/2746/24

провадження № 61-6603св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа- приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомова Наталія Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Остапенко В. О., Зубакової В. П., Корчистої О. І.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомова Н. І., про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 12 вересня 1991 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на момент смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Як спадкоємець першої черги за законом після смерті матері, вона у визначений законом строк звернулася до приватного нотаріуса за місцем свого проживання у м. Дніпрі. 18 березня 2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Красотою Т. О. було отримано витяг зі Спадкового реєстру щодо наявності спадкової справи та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину та встановлено, що станом на 18 березня 2024 року спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не заводилася. 

Через відсутність спадкової справи приватний нотаріус роз`яснила їй про необхідність її відкриття за місцем смерті спадкодавця у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, у зв`язку із чим було оформлено її нотаріальну заяву від 20 березня 2024 року на ім`я приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Чорної О. С. про прийняття спадщини після смерті матері. 

У день звернення із заявою до приватного нотаріуса Чорної О. С. їй стало відомо про те, що 22 березня 2024 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н. І. вже було відкрито спадкову справу № 46/2024 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Тому така заява була вручена приватному нотаріусу Пахомовій Н. І. та зареєстрована у Спадковому реєстрі 22 березня 2024 року за № 72188447.

Під час оформлення спадщини після смерті матері від приватного нотаріуса Пахомової Н. І. їй стало відомо про те, що нею 03 серпня 2023 року за заявою спадкоємця за законом ОСОБА_3 було також заведено іншу спадкову справу № 134/2023 та зареєстровано у Спадковому реєстрі за № 71038524 після смерті її матері - ОСОБА_4 , 1915 року народження, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка на момент смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка зазначала, що померла ОСОБА_4 , 1915 року народження, є її бабою. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 03 серпня 2023 року № 73453813 померлою на її користь було складено заповіт на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Огняником А. М. 17 березня 1998 року за реєстровим № 536.

Про наявність заповіту, складеного бабусею на її користь їй стало відомо з листа приватного нотаріуса Пахомової Н. І. від 03 квітня 2024 року, яким нотаріус також роз`яснила їй те, що вона пропустила визначений статтею 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті баби - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вважала, що приватний нотаріус Пахомова Н. І., після відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , не сприяла у здійсненні особистого розпорядження спадкодавця, своєчасно та належно не повідомила її як спадкоємця за заповітом про відкриття спадщини і наявність самого заповіту, складеного на її користь. Крім того, приватний нотаріус мала змогу за допомогою Єдиного демографічного реєстру встановити місце проживання спадкоємця за заповітом, але не зробила цього.

На думку позивачки, вказане свідчить про наявність у неї об`єктивних труднощів для своєчасного прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , оскільки вона не проживала разом із останньою, а про існування заповіту дізналася під час оформлення спадщини після смерті матері у квітні 2024 року, тобто вже після спливу шестимісячного строку, встановленого для подання заяви про прийняття спадщини.

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті баби - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тривалістю три місяці з дати набрання рішенням суду законної сили.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі судді від 15 жовтня 2024 року у складі судді Ніколенко Д. М. у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не надала належних і допустимих доказів поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті баби - ОСОБА_4 . Суд урахував, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтвердили факт обізнаності позивачки щодо наявності заповіту, складеного її бабусею за життя.

Короткий змістсудового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 жовтня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
Визначено ОСОБА_1 додатковий строк у три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після смерті баби - ОСОБА_4 , 1915 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачка пропустила установлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки до смерті своєї матері, станом на момент подання заяви про прийняття спадщини після її смерті, не усвідомлювала та не могла усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування після смерті баби на підставі своєї спорідненості, так як була спадкоємицею четвертої черги.

Апеляційний суд дійшов висновку, що необізнаність спадкоємця ОСОБА_1 про наявність заповіту, у даному випадку, є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Суд урахував, що з показань допитаних районним судом свідків  ОСОБА_5 , ОСОБА_6  неможливо достовірно встановити, коли саме ОСОБА_1 стало відомо про складення на її ім`я заповіту спадкодавцем ОСОБА_4 та чи взагалі позивачці було про нього відомо.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачкою не доведено поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки у спадкоємця були об`єктивні перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини, тому причини пропуску встановленого шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини є поважними.

При цьому суд послався на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

Розподіл судових витрат здійснено з урахуванням статті 141 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі  ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2025 рокукасаційна скарга  ОСОБА_2 надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга  ОСОБА_2 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову  ОСОБА_1 , оскільки не врахував, що позивачка була обізнана про існування заповіту, складеного на її ім`я ОСОБА_4 , але не скористалася своїм правом на подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини у строк, встановлений законодавством.

Посилається на те, що  ОСОБА_1  є її рідною сестрою, яка постійно мешкає у м. Дніпрі та ніколи не мала наміру повертатися до м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, про що повідомила її та матір - ОСОБА_3 . Після смерті у 2012 році бабусі вони з матір`ю просили ОСОБА_1 реалізувати своє право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , з метою подальшого спільного утримання спірної квартири, у результаті чого позивачка припинила з матір`ю та сестрою спілкування.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення  ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц (провадження № 61-3193св18), від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Верба А. П., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, яка відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Також представником ОСОБА_1 - адвокатом Вербою А. П., у відзиві на касаційну скаргу вказано, що попередній (орієнтовний) розмір судових витрат, які позивачка понесла і очікує понести у зв`язку із переглядом справи в суді касаційної інстанції складаються із витрат на професійну правничу допомогу та становить 21 000 грн та витрат, пов`язаних зі вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, зокрема, поштових витрат за направлення відзиву та інших процесуальних документів іншим учасникам справи. До відзиву додано відповідні докази понесення витрат на професійну правничу допомогу.

Разом із тим, у прохальній частині відзиву заявник не просить стягнути та не вказує, яка сума судових витрат підлягає відшкодуванню.

Оскільки стягненню підлягають реальні витрати на професійну правничу допомогу а не попередні й орієнтовні судові витрати, клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Верби А. П., під час ухвалення судового рішення не вирішується. Заявник не позбавлений права в порядку, передбаченому ЦПК України, звернутися до Верховного Суду з відповідним клопотанням про стягнення судових витрат.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (том 1, а. с. 97; 111).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є матір`ю ОСОБА_3 та бабою  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 (том 1, а. с. 171; 172).

На випадок своєї смерті ОСОБА_4 17 березня 1998 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Огняником А. М. за реєстровим № 536, згідно з яким належну їй 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 заповіла ОСОБА_1 (том 1, а. с. 176).

ІНФОРМАЦІЯ_3  ОСОБА_4  померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Довгинцівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області 18 жовтня 2012 року (том 1, а. с. 163).

На випадок своєї смерті  ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н. І. за реєстровим № 1771, відповідно до якого все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилося та з чого би воно не складалося, всі належні їй майнові права та обов`язки, будь-які цінні папери та всі грошові внески з усіма компенсаційними та індексаційними нарахуваннями в будь-яких кредитних та банківських установах, товариствах, а також все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_5 (том 1, а. с. 100).

03 серпня 2023 року ОСОБА_3 , від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_2 , звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомової Н. І. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1, а. с. 155).

03 серпня 2023 рокуприватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н. І. за заявою ОСОБА_3 , від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_2 , заведено спадкову справу № 134/2023 (номер у Спадковому реєстрі 71038524) до майна померлої  ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 (том 1, а. с. 153-201).

Відповідно до довідки Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб у Довгинцівському районі Департаменту адміністративних послуг Управління з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб виконкому Криворізької міської ради Дніпропетровської області від 04 серпня 2023 року  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 02 березня 2001 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на день смерті за вказаною адресою також була зареєстрована ОСОБА_3 (том 1, а. с. 182).

ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_3 померла,що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданим Департаментом адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради 26 вересня 2023 року (том 1, а. с. 90).

20 березня 2024 року ОСОБА_1  звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Чорної О. С. із заявою про прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_3 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкова справа № 51/2024 (том 1, а. с. 105).

22 березня 2024 року ОСОБА_2 , звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомової Н. І. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а. с. 86).

22 березня 2024 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н. І.за заявоюОСОБА_2  заведено спадкову справу № 46/2024 (номер у Спадковому реєстрі 76318796) до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (том 1, а. с. 86-123).

25 березня 2024 року приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Чорна О. С. заяву ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_3 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 , направлено за належністю до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомової Н. І. (том 1, а. с. 104).
Свідок ОСОБА_5 у суді першої інстанції повідомила, що тривалий час товаришувала з  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 , оскільки вони всі проживали в одному будинку. При ній  ОСОБА_3 телефонувала ОСОБА_1 та говорила з нею про заповіт бабусі.

Свідок ОСОБА_6 в суді першої інстанції пояснила, що вона була сусідкою  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 , вони проживали в сусідніх квартирах. Вона часто допомагала, коли ОСОБА_4 хворіла. Остання їй говорила, що хоче оформити заповіт на ОСОБА_1  ОСОБА_3 також казала їй, що ОСОБА_1 , після смерті матері, повинна приїхати з приводу заповіту.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга  ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях; 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 зазначено про те, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання норм закону, тощо, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Ураховуючи наведене, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку, з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, можуть визнаватись, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, у тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Разом із тим, у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 296/12396/18 (провадження № 61-10481св19), від 17 грудня 2021 року у справі № 315/386/19 (провадження № 61-15100св21), від 29 січня 2024 року у справі № 552/4825/22 (провадження № 61-16505св23), від 07 лютого 2024 року у справі № 474/454/18 (провадження № 61-14756св23), від 21 лютого 2024 року у справі № 760/4267/21 (провадження № 61-14640св23) Верховний Суд урахував, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а також те, що при вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо (див.: постанови Верховного Суду від 18 грудня 2024 року, від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18).

Отже, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) дійшла висновку, що за конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як розумність, добросовісність та справедливість.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

З урахуванням наведених мотивів, Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові дійшла висновку про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 06 вересня 2017 року справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом конкретизації, зазначивши таке:
- необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права;
- це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини;
- спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини;
- необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Звертаючись до суду із заявою про визначення повторного додаткового строку для подання заяви на прийняття спадщини, позивачка як на підставу поважності причин пропуску строку посилалася на те, що вона не знала про існування заповіту, складеного  ОСОБА_4 на її користь. ОСОБА_1  на день смерті заповідачки у 2012 році не була спадкоємцем ні першої, ні другої, ні третьої черги спадкоємців за законом. Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 , була її донька - ОСОБА_3 (мати позивачки), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належно оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка, як спадкоємець за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3  ОСОБА_4 , пропустила установлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки не була повідомлена за життя спадкодавця про складання нею заповіту. Нотаріусом також не повідомлено позивачку своєчасно про складання на її ім`я заповіту.

Отже, у  ОСОБА_1  існували об`єктивні труднощі для своєчасного прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , оскільки позивачка не проживала з останньою, не була спадкоємцем ні першої, ні другої, ні третьої черги спадкоємців за законом, а про існування заповіту дізналася лише після звернення до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері -  ОСОБА_3 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто вже після спливу шестимісячного строку, встановленого законом для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом.

Вказані обставини відповідачкою на підставі відповідних доказів не спростовано, що згідно з вимог статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. Такі висновки спростовують відповідні доводи касаційної скарги.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка пропустила з поважних причин, пов`язаних з наявністю об`єктивних та істотних труднощів у своєчасному поданні заяви про прийняття спадщини, зокрема, необізнаністю про існування заповіту, тому наявні правові підстави для визначення їй додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом.

Установивши вищевказані об`єктивні обставини, апеляційний суд правильно застосував положення частини третьої статті 1272 ЦК України.

Наведені у касаційній скарзі інші доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Посилання заявника касаційної скарги на застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки у наведених заявником справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовує, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк