Іванівський районний суд Одеської області    

Іванівський районний суд Одеської області

Справа № 499/494/26 
Провадження № 2-о/499/28/26 

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

16 квітня 2026 року селище Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі головуючого судді Тимчука Руслана Миколайовича, секретаря судового засідання Чумаченко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Іванівка Березівського району Одеської області цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до суду із заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:1)заборонити ОСОБА_2 , 1963 р.н. перебувати в місці спільного проживання з нею, за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) заборонити ОСОБА_2 , 1963 р.н. наближатися на визначену відстань до місця проживання, навчання, роботи, інших місць частого відвідування заявницею;3) заборонити ОСОБА_2 , 1963 р.н. особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 4) заборонити ОСОБА_2 , 1963 р.н. вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
В обґрунтування заяви посилається на те, що з 1992 року по теперішній час ОСОБА_2 , 1963 року народження, мешкає з нею, за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 на протязі тривалого часу зловживає спиртними напоями на фоні цього він неодноразово влаштовував конфлікти під час яких ображав заявницю нецензурною лайкою, погрожував їй фізичною розправою, внаслідок чого вона неодноразово викликала поліцію, де фіксувала вказані обставини. Неодноразово за даними фактами ОСОБА_2 , було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Однак він на шлях виправлення не став, та продовжує вчиняти домашнє насильство відносно неї.
На заяви до поліції відносно колишнього чоловіка ОСОБА_2 , складено п`ять протоколів про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП, та два протоколи за порушення ТЗП таким чином заявниця вважає, що є людиною, яка зазнала домашнього насильства.
Заявник ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, однак надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність.
ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв та клопотань не надав, про причини неявки не повідомив, тому суд визнає його неявку з неповажних причин та вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними матеріалами, оскільки згідно ч.1 ст.350-5 ЦПК України неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, розглянувши доводи заяви та дослідивши докази у справі вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності, а саме:
постановою Іванівського районного суду Одеської області від 24.02.2026 року, згідно якої ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП та ч.2 ст.173-8 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення. Відповідно до вказаної постанови, встановлено та є доведеними наступні обставини:
- 15 лютого 2026 року приблизно о 19 годині 30 хвилина, ОСОБА_2 перебував в будинку АДРЕСА_1 , де допустив образливі дії із застосуванням ненормативної лексики (нецензурної лайки) щодо колишньої дружини ОСОБА_1 , внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю, чим вчинив домашнє насильство;
- 16 лютого 2026 року приблизно о 08 годині 00 хвилина, ОСОБА_2 перебував в будинку, де допустив образливі дії із застосуванням ненормативної лексики (нецензурної лайки) щодо ОСОБА_1 , внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю, чим вчинив домашнє насильство;
- 09 лютого 2026 року приблизно о 07 годині 30 хвилина, ОСОБА_2 перебував в будинку, де допустив образливі дії із застосуванням ненормативної лексики (нецензурної лайки) щодо ОСОБА_1 , внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю, чим вчинив домашнє насильство;
- 08 лютого 2026 року приблизно о 16 годині 00 хвилина, ОСОБА_2 перебував в будинку, де допустив образливі дії із застосуванням ненормативної лексики (нецензурної лайки) щодо ОСОБА_1 , внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю, чим вчинив домашнє насильство;
- 07 лютого 2026 року приблизно о 18 годині 00 хвилина, ОСОБА_2 перебував в будинку, де допустив образливі дії із застосуванням ненормативної лексики (нецензурної лайки) щодо ОСОБА_1 , внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю, чим вчинив домашнє насильство;
- 15 лютого 2026 року приблизно о 19 годині 00 хвилина, ОСОБА_2 перебував в будинку, де контактував з ОСОБА_1 , внаслідок чого порушив терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №563352 від 09 лютого 2026 року.
Відповідно до ст.350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Основним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини видачі обмежувального припису, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 4, 14, 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника як встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Судове рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону).
Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).
Оскільки справа за заявою про видачу обмежувального припису розглядається на підставі відповідних норм ЦПК України, обставини щодо домашнього насильства мають бути доведені належними та допустимими доказами, та, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні на підставі оцінки наданих суду належних та допустимих доказів. На таких же засадах суд дає оцінку ризикам.
Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19 (провадження №61-22727св19) зроблено висновок про те, що видача обмежувального припису є обов`язковою в разі доказово обґрунтованого постійного використання у безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком/дружиною та дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства.
Судом було встановлено, що матеріали справи містять достатньо доказів постійного використання у безпосередньому спілкуванні з дружиною, у тому числі фізичною розправою, вживання щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства.
Крім того, суд звертає увагу на те, що докази, що додані до заяви стосуються місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, тобто наданими доказами підтверджуються наявність обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. 
Отже, з огляду на встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 вчиняє домашнє насильство щодо своєї колишньої дружини, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис.
Враховуючи надані заявником докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що заявник, як жертва такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», тому приходить до висновку про обґрунтованість заяви по суті та необхідність видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 на строк шість місяців, що відповідає вимогам ст.350-6 ЦПК України, оскільки є ризики, що відбудеться продовження домашнього насильства у майбутньому, та більший тривалий строк законодавством не передбачений.
При цьому, суд вказує, на те, що у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності чи користування кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. 
При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
Тому суд не вбачає перешкод для винесення такого припису, беручи до уваги місце реєстрації кривдника, оскільки обмеження його у праві користування житловим приміщенням виправдовує себе у зв`язку з необхідністю забезпечення безпеки постраждалих осіб, у тому числі малолітніх та неповнолітніх дітей, які також проживають за вказаною адресою.
Відповідно до ч.6 ст.26 Закону «Про запобігання та протидію домашньому насильству» про видачу обмежувального припису кривднику, суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи.
В силу ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи віднести на рахунок держави.
Згідно з ч.4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.
Керуючись ст.ст.350-1-350-8 ЦПК України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд, -
УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , проживаючий за адресою АДРЕСА_1 про видачу обмежувального припису – задовольнити.
Видати обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:
1)заборонити ОСОБА_2 , 1963 р.н. перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ;
2)заборонити ОСОБА_2 , 1963 р.н. наближатися на визначену відстань до місця проживання, навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 ;
3)заборонити ОСОБА_2 , 1963 р.н. особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
4) заборонити ОСОБА_2 , 1963 р.н. вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Обмежувальний припис видати строком на 6 (шість) місяців.
Строк обмежувального припису рахувати з дня ухвалення рішення.
Про прийняте рішення про видачу обмежувального припису, інформувати Відділення поліції № 1 Березівського РВП ГУНП в Одеській області для взяття кривдника на профілактичний облік, а також повідомити Великобуялицьку сільську раду Березівського району Одеської області.
Рішення підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.
Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя	Руслан ТИМЧУК