Справа № 306/990/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

05 лютого 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.
за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2025 року, повний текст якого складено 27 січня 2025 року, ухвалене суддею Жиганська Н.М., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Баратей Антоніна Антоніївна про визнання договору недійсним
встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Баратей А. А. про визнання договору недійсним.
Позов мотивує тим, що 09.06.2020 між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір позики, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ляшенко А.Г., зареєстрований в реєстрі №841, згідно якого ОСОБА_1 позичив від ОСОБА_2 гроші в сумі 266 005 грн. Строк повернення зайнятої суми грошей було встановлено до 01.12.2021. 
Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 18.04.2023 з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 стягнуто суму боргу у розмірі 343 112,64 грн. Рішення суду набрало законної сили 26.05.2023. 
Свалявським районним судом Закарпатської області видано виконавчі листи про примусове стягнення з відповідача ОСОБА_1 суми боргу та 03.07.2023 приватним виконавцем Ярошевським Д.А. відкрито виконавче провадження №7215062 (винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, мінімальних витрат виконавчого провадження на загальну суму 387 088,15 грн.; постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на гроші, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів ОСОБА_1 ). 
При перевірці майнового стану ОСОБА_1 виконавцем встановлено, що у боржника станом на дату відкриття виконавчого провадження відсутнє нерухоме майно на яке можливо звернути стягнення. Однак, під час детального вивчення отриманої інформації було встановлено, що боржник мав у власності нерухоме майно та здійснив його відчуження. Оскільки, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.06.2020 посвідченого приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Ляшенко А.Г. за реєстровим №837 належала частка об`єкта нежитлової нерухомості, а саме: складу під літ. У та побутового корпусу під літ. Ф, загальною площею 159,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . 
07.12.2021 відповідач ОСОБА_1 уклав договір дарування, відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 передав безоплатно (подарував) частку нерухомого майна, а саме: склад під літ. У та побутовий корпус літ. Ф своїй доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Оскільки, договір дарування від 07 грудня 2021 року укладений відповідачем ОСОБА_1 саме після виникнення у нього грошового зобов`язання перед позивачем, а тому на момент укладення договору дарування відповідач ОСОБА_1 переслідував єдину мету - уникнення виконання грошового зобов?язання. Станом на 07.12.2021 року ОСОБА_1 був обізнаний щодо наявності в нього заборгованості перед позивачем, а саме про наявність грошового зобов?язання, яке виникло на підставі укладеного між ним та позивачем договору позики грошей від 09.06.2020 року. Також відповідачу було відомо про той факт, що строк погашення заборгованості за договором позики грошей від 09.06.2020 року настав 01 грудня 2021 року, відповідно у відповідача ОСОБА_1 починаючи з 01.12.2021 року було наявне грошове зобов`язання по сплаті заборгованості перед позивачем. 
Позивач просить визнати договір дарування 1/2 частки складу (літ.У) та побутового корпусу (літ.Ф) за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсним. Також просить скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частки складу (літ.У) та побутового корпусу (літ.Ф) за адресою: АДРЕСА_1 та відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення 1/2 частки складу (літ.У) та побутового корпусу (літ.Ф) за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . Судові витрати за подання позову до суду просить покласти на відповідачів.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2025 року, повний текст якого складено 27 січня 2025 року, позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки складу (літ.У) та побутового корпусу (літ.Ф) за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частки складу (літ.У) та побутового корпусу (літ.Ф) за адресою: АДРЕСА_1 .
Повернуто частку складу (літ.У) та побутового корпусу (літ.Ф) за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 солідарно по 605,60 гривень сплаченого судового збору за подання позову.

Не погоджуючись із рішенням  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, ухваленим внаслідок неповного з`ясування обставин справи.
Вказує, що посилання суду першої інстанції на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №2-591/11 є недоречним, оскільки обставини в цій справі не є релевантними до переглядаємої справи.
У постанові касаційного суду відчуження майна відбулося всупереч ухвали суду про забезпечення позову шляхом відчуження майна, про яку достовірно було відомо учасникам оспорюваного правочину. Також, Верховний Суд наводить критерії визнання недійсним правочину внаслідок його фраудаторності, зокрема: відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення боргу та майно відчужене під час дії заборони відчуження на підставі ухвали суду про забезпечення позову про стягнення боргу. Однак, відповідач відчужив майно до ухвалення рішення Свалявським районним судом Закарпатської області про стягнення з нього боргу та була відсутня ухвала про забезпечення позову в цій справі.
На момент відчуження майна не існувало жодних обмежень у здійсненні відповідачем свого права власності. Визнання недійсним оспорюваного договору є обмеженням «пост-фактум» відповідача у здійсненні ним свого права власності шляхом розпорядження майном, що суперечить Конституції України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване.
Зазначає, що відчуження майна відбулося за наявності значної непогашеної заборгованості відповідача перед позивачем, належне майно боржнику ОСОБА_1 відчужене на підставі безоплатного правочину на користь пов`язаної особи(доньки), після відчуження майна у боржника більше не залишилось іншого майна на яке можна звернути стягнення – всі ці обставини в свої сукупності дають підстави вважати, що договір дарування був фраудаторний.
Та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

У судове засідання учасники справи не з`явились. Заяв чи клопотань про відкладення чи розгляд справи без участі сторін не надходило.
Позивач ОСОБА_2 повідомлений про дату, час та місце судового засідання шляхом надіслання електронної судової повістки на його офіційну електронну адресу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 02.09.2025 (а.с.132).
Відповідач ОСОБА_1 повідомлявся шляхом надіслання на його електронну адресу судової повістки, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 02.09.2025 (а.с.134).
Згідно довідки про доставку електронного листа від 02.09.2025, третя особа приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Баратей А.А. повідомлена про дату, час та місце судового засідання шляхом отримання електронної судової повістки на її електронну адресу (а.с.133).
Відповідач ОСОБА_3 повідомлялася шляхом надіслання судової повістки поштовими засобами зв`язку, однак така повернулася 22.09.2025 з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, касаційний суд виснував, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що 09.06.2020 між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ляшенко А.Г., зареєстрований в реєстрі №841, згідно якого ОСОБА_1 позичив від ОСОБА_2 гроші в сумі 266 005 грн., що було еквівалентно при офіційному курсі НБУ (1 долар США 26,6005 грн.). Строк повернення зайнятої суми грошей було встановлено до 01.12.2021. 
Рішенням Свалявського районного суду від 18.04.2023 у справі №306/231/23 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму боргу 343 112,64 грн. Рішення суду набрало законної сили 26.05.2023. Видано виконавчий лист.
На виконання виконавчого листа від 26.05.2022 виданого Свалявським районним судом приватним виконавцем Ярошевським Д.А. 03.07.2023 відкрито виконавче провадження №7215062.
07.12.2021 відповідач ОСОБА_1 уклав договір дарування, відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 передав безоплатно (подарував) частку нерухомого майна, а саме: склад під літ. У та побутовий корпус літ. Ф своїй доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_1 на праві власності дійсно належала частка об`єкта нежитлової нерухомості, а саме: склад під літ. У та побутового комплексу під літ. Ф, загальною площею 159,3 кв.м., розташованих за адресою АДРЕСА_1 .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).
Згідно з частиною першою, пунктами 1 та 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19, провадження № 61-8593св21).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися договору, правочину, акта органу юридичної особи, державної реєстрації чи документа.
В ЦК України закріплений підхід, за яким оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Разом з тим, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.
Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині – це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.
Вищенаведене відповідає висновкам викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.02.2024 у справі №464/7832/21.

Як слідує з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із позовом про визнання договору дарування 1/2 частки складу (літ.У) та побутового корпусу (літ.Ф) за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 недійсним. Також просив скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частки складу (літ.У) та побутового корпусу (літ.Ф) за адресою: АДРЕСА_1 та відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення 1/2 частки складу (літ.У) та побутового корпусу (літ.Ф) за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .
Вказував, що згідно рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 18.04.2023 у справі №306/231/23 його позов до ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з останнього на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 343 112,64 грн.
Наразі, приватний виконавець Ярошевський Д.А. проводить примусове виконання вищезгаданого судового рішення в межах ВП №7215062. Під час проведення виконавчих дій позивачеві стало відомо, що боржник 07.12.2021 уклав договір дарування, внаслідок якого було подаровано його доньці – відповідачці ОСОБА_3 1/2 частки складу (літ.У) та побутового корпусу (літ.Ф) за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, на переконання позивача даний правочин був спрямований на уникнення виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції погодився з позицією позивача та задовольнив його позовні вимоги повністю.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що на момент відчуження майна не існувало жодних обмежень у здійсненні відповідачем свого права власності, тобто не було забезпечено позов шляхом накладення арешту чи не було накладено арешт внаслідок виконання рішення.
З такими доводами відповідача апеляційний суд погодитись не може з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та зазначалось вище, 09.06.2020 між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір позики, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ляшенко А.Г., зареєстрований в реєстрі №841, згідно якого ОСОБА_1 позичив від ОСОБА_2 гроші в сумі 266 005 грн. Строк повернення зайнятої суми грошей було встановлено до 01.12.2021.
ОСОБА_1 до 01.12.2021 грошові кошти в сумі 266 005 гривень ОСОБА_2 не повернув.
У зв`язку з цими обставинами позивач звернувся до суду із позовом про стягнення вищезгаданого боргу та за наслідками розгляду справи №306/231/23 пред`явив виконавчий лист до примусового виконання приватному виконавцю Ярошевському Д.А., який розпочав виконання судового рішення в межах ВП №7215062.
Знаючи про наявність простроченої та неповернутої заборгованості ОСОБА_1 . 07.12.2021 уклав з ОСОБА_3 , яка є його донькою, договір дарування 1/2 частки складу (літ.У) та побутового корпусу (літ.Ф) за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, у відповідача після відчуження вищезгаданого майна не залишилося іншої нерухомості на яке можна звернути стягнення в рамках ВП №7215062.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 у справі №916/379/23 касаційний суд виснував, що у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.
Суд першої інстанції послався на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №2-591/11. В даній справі виконавець звернувся до суду з позовом для визначення частки у майні боржника, а саме на нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Велика Палата встановила, що боржником договори купівлі-продажу нерухомості були укладені вже на момент існування боргових зобов`язань, а тому це свідчить про фраудаторність.
Крім цього, Велика Палата звернула увагу, що правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
Таким чином, доводи відповідача про нерелевантність правовідносин, які склалися у вищезгаданій справі до правовідносин у цивільній справі №306/990/24 не відповідають дійсності.
У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.02.2024 у справі №464/7832/21 викладено наступні висновки. Правочин, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний правочин), може бути як оплатний, так і безоплатний правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора й направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (Постанова КЦС ВС від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
З вищенаведеного слідує, що 07.12.2021 ОСОБА_1 знаючи про прострочену та неповернуту заборгованість перед ОСОБА_2 уклав фраудаторний правочину – договір дарування за яким подарував своїй доньці спірне нерухоме майно. Останній знав, що відчуживши дане нерухоме майно в нього не залишиться іншого майна на яке в майбутньому можна буде звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, що свідчить про його недобросовісну поведінку, яка суперечить основоположним принципам цивільного законодавства.
Тому, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2025 року, повний текст якого складено 27 січня 2025 року.
Отже, апеляційний суд керуючись положенням статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 12, 81, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 16 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач: 

Судді: