ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21690/20 Суддя (судді) першої інстанції: Марич Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чуприни О.В., суддів Попової О.Г., Говоруна О.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України про визнання протиправними дій, вчинених на виконання судового рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - Міністерством охорони здоров`я України (надалі по тексту також - відповідач, Міністерство, МОЗ України) на виконання рішення суду у справі №640/21690/20 у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, у якій просив:
визнати протиправними дії Міністерства охорони здоров?я України щодо виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.11.2021 у справі №640/21690/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров?я України;
зобов?язати Міністерство охорони здоров?я України вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.11.2021 у справі №640/21690/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України.
В обґрунтування поданої заяви зазначено, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.11.2021 у справі №640/21690/20 Міністерством повторно опрацьовано запит на публічну інформацію ОСОБА_1 від 02.07.2020 та надано відповідь листом за №25-04/26260/2-22 від 08.11.2022, проте, на думку останнього, надав відповіді на поставлені питання вибірково, на деякі з таких відповіді так і не було надано. Аналізуючи надані МОЗ України відповіді на окремі запитання позивач звертає увагу суду на певні недоліки відповідей та обставини ненадання тої чи іншої інформації.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у справі №640/21690/20. 
Постановляючи вказану ухвалу суд першої інстанції виходив із наступного: (1) Міністерство охорони здоров`я України на виконання рішення суду надало відповідь на запит, втім позивач не погоджується зі змістом інформації, викладеної у листі останнього; (2) позивачем не надано суду доказів, що державним виконавцем використано всі передбачені чинним законодавством засоби щодо належного та повного виконання судового рішення, а відтак, звернення позивача із заявою в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України до суду є передчасним, оскільки повнота та правомірність виконання рішення суду у порядку Закону України "Про виконавче провадження" першочергово підлягає контролю зі сторони державного виконавця.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, та, покликаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09.12.2021 у справі №9901/235/20 вказує про невжиття судом всіх визначених законом заходів, необхідних для з`ясування інформації про хід виконавчого провадження. Окрім того стверджує, що судом не було взято до уваги доводів про формальне виконання відповідачем рішення суду та надання відповідей не по суті поставлених запитань.
Міністерство охорони здоров`я України не скористалося правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відтак у силу частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також - КАС України, Кодекс) відсутність останнього не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції, у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства охорони здоров`я України, у якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров`я України щодо ненадання публічної інформації на запит;
зобов`язати Міністерство охорони здоров`я України надати повну інформацію згідно інформаційного запиту;
стягнути з Міністерства охорони здоров`я України моральну шкоду у розмірі 1 500,00 гривень;
притягнути винних осіб до адміністративної відповідальності.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.11.2021 адміністративний позов задоволено частково, а саме: 
визнано протиправними дії Міністерства охорони здоров`я України щодо неналежного розгляду запиту ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації;
зобов`язано Міністерство охорони здоров`я України надати відповідь на запит про доступ до публічної інформації від 02 липня 2020 року ОСОБА_1 у відповідності до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації";
стягнуто з Міністерства охорони здоров`я України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 500,00 гривень.
За наслідком надходження до Київського окружного адміністративного суду за належністю адміністративної справи №640/21690/20 на виконання положень пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 за №2825-ІХ та проведення автоматизованого розподілу судової справи між суддями 09.10.2023, у матеріалах справи виявлено не розглянуту заяву ОСОБА_1 (зареєстровану Окружним адміністративним судом м. Києва 12.12.2022 за вх. №03-13/4386/22; зареєстровану Київським окружним адміністративним судом 09.10.2023 за вх. №43941/23), яка була первинно подана до Окружного адміністративного суду міста Києва в порядку статті 383 КАС України, про визнання протиправними дій, вчинених відповідачем на виконання рішення суду, ухваленого за результатами розгляду справи №640/21690/20.
Опісля проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 08.04.2024, ухвалою суду від 12.04.2025 заяву ОСОБА_1 повернуто заявнику без розгляду.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.11.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 , поданої в порядку статті 383 КАС України, про визнання протиправними дій, вчинених відповідачем на виконання рішення суду, ухваленого Окружним адміністративним судом міста Києва за результатами розгляду справи №640/21690/20.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у справі №640/21690/20. 
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з огляду на таке.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частина 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Практика Європейського суду з прав людини (справи "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Горнсбі проти Греції") вказує, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.
Відповідно до Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129), суд ухвалює рішення іменем України, а судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 1291 Основного Закону України).
Зазначені норми Конституції України знайшли своє відображення в процесуальному законодавстві України. Так, стаття 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Статтею 372 КАС України визначено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.
Слід зазначити, що рішення суду може виконуватись у добровільному або примусовому порядку. Боржник може виконати рішення суду добровільно: з моменту набрання рішенням суду законної сили; до моменту надходження виконавчого листа до державного або приватного виконавця та відкриття виконавчого провадження.
Згідно із частиною 4 статті 372 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом. Таким законом в Україні є Закон України "Про виконавче провадження" за №1404-VIII від 02.06.2016 (надалі по тексту також - Закон №1404-VІІІ).
Частина 1 статті 373 КАС України визначає, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина 1 статті 5 Закону №1404-VIII).
За статтею 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
У такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.
На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом. До заяви додаються докази її надсилання іншим учасникам справи.
Заяву, зазначену в частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду. У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання (частина 5 статті 383 Кодексу).
Як звернуто увагу Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.12.2021 у справі №9901/235/20, визначені вимоги до заяви, яка подається відповідно до статті 383 КАС України, зокрема надання інформації про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та інформації про хід виконавчого провадження, не є формальними вимогами, а навпаки є важливою інформацією, яка дає можливість суду визначити, чи не є передчасним звернення стягувача до суду з такою заявою.
Указана стаття передбачає можливість звернутися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Ця стаття є останньою в розділі IV КАС України "Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах" і містить чіткі вимоги до такої заяви, строк звернення, порядок її розгляду та наслідки невідповідності вимогам заяви.
Зі змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою.
Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення. Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону №1404-VIII, і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.
Як простежується зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 не згоден з тим, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви, поданій у порядку статті 383 КАС України, оскільки навіть попри надання копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.10.2022 за №70011691 (а.с.204-2025 том І) та інформації про хід виконавчого провадження станом на 29.11.2022 (а.с.206-209 том І), судом не вжито всіх визначених законом заходів, необхідних для самостійного здобуття доказів того, що державним виконавцем використано всі передбачені чинним законодавством засоби щодо належного та повного виконання судового рішення.
Так, судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що розглядувана заява датована 07.12.2022 та первинно зареєстрована Окружним адміністративним судом м. Києва 12.12.2022 за вх. №03-13/4386/22 та надалі, за наслідком надходження до Київського окружного адміністративного суду за належністю адміністративної справи №640/21690/20 на виконання положень пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 за №2825-ІХ, - зареєстрована Київським окружним адміністративним судом 09.10.2023 за вх. №43941/23 (а.с.197-200 том І).
Виходячи з наведеного слід дійти обґрунтованого висновку, що позивачем реалізовано право на звернення до суду в порядку статті 383 КАС України саме 07.12.2022 й станом на вказану дату останнім зазначено та додано передбачені частиною 2 та 3 вказаної статті обов`язкові реквізити та документи. 
В той же час, конструкція статті 383 Кодексу не дає підстав вважати, що останнім надалі можуть долучатися інші, додаткові докази, в тому числі й інформація про хід виконавчого провадження, адже, як вже зазначено вище, для виникнення права на звернення до суду із вказаною заявою стягувач повинен використати усі можливості для примусового виконання рішення суду, отже зміна такого є об`єктивно неможливою, в тому числі, протягом десятиденного терміну розгляду судом останньої. 
Більше того, на переконання колегії суддів, законодавець, встановлюючи саме такий термін розгляду та вирішення коментованої заяви мав на меті саме якнайшвидше з`ясування наявності підстав для застосування заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
Не можна оминути того, що розгляду коментованої заяви по суті передували не тільки обставини передачі вказаної справи з Окружного адміністративного суду міста Києва до Київського окружного адміністративного суду у зв`язку з ліквідацією першого, однак й скасування ухвали про повернення такої заяви без розгляду заявнику, що у темпоральному вимірі очевидно не могло не вплинути на зміну інформації про хід виконавчого провадження.
Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав погодитися із висновком суду першої інстанції в частині ненадання позивачем доказів, що державним виконавцем використано всі передбачені чинним законодавством засоби щодо належного та повного виконання судового рішення та передчасності звернення із заявою в порядку статті 383 Кодексу.
Так, згідно долучених до заяви копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.10.2022 за №70011691 (а.с.204-2025 том І) та інформації про хід виконавчого провадження станом на 29.11.2022 (а.с.206-209 том І) слідує, що виконавче провадження щодо рішення Окружного адміністративного суду міста Києві, ухваленого у справі №640/21690/20, відкрите 12.10.2022. Цього ж дня державним виконавцем винесені постанови про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.
У контексті наведеного суд зауважує, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень" за №4094-ІХ від 21.11.2024, який набрав чинності 19.12.2024, статтю 382 "Заява про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення" викладено у новій редакції та доповнено статтями 3821-3823. Зокрема, за змістом чинної редакції частини 2 статті 382 Кодексу, у заяві про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).
Внесення зазначених змін обумовлено прагненням законодавця забезпечити суду безпосередній та повний доступ до матеріалів виконавчого провадження та мало на меті створити процесуальну можливість для суду самостійно перевірити хід, стадію та результати примусового виконання рішення.
Поруч із цим, редакція статті 383 КАС України залишилася незмінною у частині зобов`язання позивача вказати та надати інформацію про хід виконавчого провадження.
Реалізовуючи процесуальну можливість досліджувати докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, встановлену у частині 3 статті 308 Кодексу, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наявність у долученій ОСОБА_1 інформації про виконавче провадження (а.с.206-209 том І) номеру та ідентифікатору доступу до інформації про виконавче провадження, за допомогою яких забезпечується безперешкодний доступ до матеріалів останнього за допомогою засобів "Автоматизованої системи виконавчого провадження" (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors).
За відомостями такої, державним виконавцем 29.05.2023 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, згідно якої таке закінчене на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII.
Частина 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства передбачає, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
Відповідно до частини 4 статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
З огляду на наведене, станом на час прийняття оскаржуваної ухвали від 12.01.2026 у суду першої інстанції були наявні належні підстави вважати, що державним виконавцем використано весь передбачений законом комплекс заходів примусового виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2021 та закінчено виконавче провадження 29.05.2023.
Згідно частини 6 статті 383 КАС України, за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача суд постановляє ухвалу про залишення заяви без задоволення, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому статтею 294 цього Кодексу.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, установленому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. У разі невиконання судового рішення позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження та КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження (постанови від 20.02.2019 у справі №806/2143/15, від 15.05.2023 у справі №826/17785/18).
Слід також зазначити, що стадія виконання судового рішення є завершальною стадію судового провадження, яка розпочинається із набранням ним законної сили і закінчується його виконанням або ж закінченням строків, протягом яких рішення суду може бути звернуто до примусового виконання.
За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу (частина 6 статті 383 КАС України).
З приводу цього доцільно зауважити, що підставами застосування вищезазначеної норми Кодексу адміністративного судочинства України є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Відтак суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що при встановленні факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій істотне значення мають не лише самі порушення, а й конкретні причини, умови та обставини, з яких дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані або були виконані з порушенням установлених вимог. Крім того, підлягає з`ясуванню юридичний зміст, значущість, тривалість і межі протиправної бездіяльності та/або дій, їх фактичні підстави, а також ступінь їх шкідливості та протиправності щодо прав і законних інтересів заінтересованої особи.
Позивачем послідовно наголошується на тому, що Міністерством охорони здоров`я України на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.11.2021, яким останнього зобов`язано надати відповідь на запит про доступ до публічної інформації від 02.07.2020 ОСОБА_1 у відповідності до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації", надано відповіді на поставлені питання вибірково.
Так, судом першої інстанції встановлено та засвідчується матеріалами справи наступне: ОСОБА_1 у запиті на публічну інформацію від 02.07.2020 (зареєстрованого в Міністерстві охорони здоров`я України за №17/2601/ЗПІ-20 від 01.09.2020) поставлено відповідачу шість запитань наступного змісту: 1) яким чином надається медична допомога хворому з діагнозом: гетеропічна осифікація; 2) яким чином надається медична допомога хворому з діагнозом: гетеропічна осифікація внаслідок чого утворилися анкілози суглобів, через що хворий не може задовольняти свої потреби; 3) які медичні установи проводять операції з видалення (резекції) гетеропічних осифікатів; 4) скільки було вдало проведених операцій з видалення (резекції) гетеропічних осифікатів; 5) чи можливе надання медичної допомоги в вигляді видалення (резекції) гетеропічних осифікатів в закладах охорони здоров?я України; 6) чому відсутні нормативні акти щодо лікування гетеропічних осифікатів (а.с.8 том І).
Опрацювавши наведений запит Міністерством надано відповідь листом за №25-04/26260/2-22 від 08.11.2022 (а.с.210-212 том І).
Як безпосередньо слідує із заяви позивача, поданої в порядку статті 383 КАС України, останній погоджується із наданням відповіді на запитання №1, вказує про надання недостовірної інформації у відповіді на запитання №5, стосовно всіх інших наводить доводи, чому наведені Міністерством формулювання слід вважати фактичним ненаданням відповіді на поставлені запитання.
Повертаючись до резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2021, відповідача зобов`язано надати відповідь на запит у відповідності до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 за №2939-VI (тут і надалі по тексту також у редакції, чинній на момент фактичного надання Міністерством охорони здоров`я України відповіді на запит листом за №25-04/26260/2-22 від 08.11.2022) (надалі по тексту також - Закон №2939-VІ).
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №2939-VІ, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
За цим визначенням можна виокремити такі ознаки публічної інформації: 
1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; 
2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 
3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 
4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків; 
5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень. 
У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.
Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №805/4154/17-а.
Поруч із цим, як викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №9901/22/20, розпорядник публічної інформації має обов`язок надати ту публічну інформацію, якою він володіє, і яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях. Вжиття заходів для того, щоби створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації. Тому розпорядник не може нести тягар відповідальності за ненадання запитувачу інформації, якої нема в його володінні (близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 9901/925/18 і від 10.12.2020 у справі № 9901/105/20).
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 10.04.2024 у справі №990/11/24 наголосив, що у правовідносинах, пов`язаних з доступом до публічної інформації, остання, окрім того, що має бути зафіксована на матеріальних носіях, також має перебувати у володінні розпорядника публічної інформації. Тобто доступ до публічної інформації передбачає отримання тієї інформації, яка існує (створена) - у задокументованій (об`єктивованій) формі - або має існувати (бути) у володінні розпорядника, якщо це передбачає (охоплює) обсяг його компетенції (повноважень).
З цих міркувань доступ до публічної інформації не повинен використовуватися як спосіб (механізм) для створення [змістовно нової] інформації (за винятком ситуацій, коли певна інформація мала би бути у володінні розпорядника), а так само для з`ясування / встановлення певних обставин (даних, відомостей). Тому якщо інформаційний запит - навіть за умови, що він відповідає вимогам щодо свого оформлення - передбачає створення чогось нового, невластивого чи такого, що виходить за рамки правового статусу (компетенції) розпорядника публічної інформації, то йдеться вже не про "доступ" до публічної інформації, порядок здійснення якого покликаний регламентувати Закон №2939-VI, а про "створення" затребуваної (бажаної) інформації, що подекуди може охоплювати також встановлення додаткових обставин (відомостей, фактів). Останнє за своєю суттю підміняє поняття "доступу" до публічної інформації на її "продукування", що в такому разі спонукає вдаватися до таких методів і способів, які не властиві для правовідносин, пов`язаних з публічною інформацією, надто коли зважити на мету їх нормативного регулювання, яка визначена в Законі № 2939-VI.
Подання інформаційного запиту не може диктувати державному органу як розпоряднику інформації здійснення невластивих йому функцій, адже у такому разі це суперечитиме не тільки приписам Закону №2939-VI, зокрема тим, які стосуються порядку доступу до інформації, але також правовому порядку, який записаний у статті 19 Конституції України.
Із вказаним висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі №990/11/24.
Враховуючи вищенаведене та фактично надані Міністерством відповіді у контексті з`ясування неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій та наявності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.
(1) Стосовно відповіді на запитання №2.
Позивач вказує про ненадання відповіді, а саме: "не вказав яким чином надається медична допомога, проводиться медикаментозне лікування чи проводиться оперативне втручання". 
Підпунктом 10 пункту 4 "Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 за №267 (надалі по тексту також - Положення №267) визначено повноваження МОЗ України у сфері охорони здоров`я, згідно яких відповідач затверджує галузеві стандарти у сфері охорони здоров`я, зокрема клінічні протоколи і стандарти, здійснює контроль за їх дотриманням.
Отже, зважаючи на зміст наданої відповіді, суть якої зводиться до відсутності галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я, що стосується лікування гетеропічної осифікації, а отже, і відсутності готового, зафіксованого продукту інформації щодо медичної допомоги хворому з вказаним діагнозом, суд не знаходить підстав вважати, що Міністерством надано відповідь не у відповідності до вимог Закону №2939-VІ.
(2) Стосовно відповідей на запитання №№3-4.
Міністерством охорони здоров`я України зазначено про неможливість надання відповіді у зв`язку з відсутністю будь-яких статистичних форм або звітних документів, які стосуються збору запитуваних відомостей.
Колегія суддів доходить аналогічного висновку: розпорядник публічної інформації має обов`язок надати ту публічну інформацію, якою він володіє, і яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях. За відсутності у розпорядника інформації такий не може нести відповідальність за ненадання його запитувачу.
(3) Стосовно відповіді на запитання №5.
Суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем надано інформацію у тому обсязі та формулюванні, про яку останнього було запитано. Так, відповідаючи на запитання про можливість надання медичної допомоги в вигляді видалення (резекції) гетеропічних осифікатів в закладах охорони здоров?я України, ОСОБА_1 роз`яснено про те, що можливе у тих закладах, котрі мають ліцензію на здійснення господарської діяльності з медичної практики за лікарською спеціальністю "Травматологія та ортопедія", водночас фактична можливість / доцільність здійснення видалення визначається для кожного окремого пацієнта окремо.
(4) Стосовно відповіді на запитання №6.
Слід дійти висновку про необґрунтованість доводів про не зазначення назви нормативного документа, на котрий посилається відповідач, адже останнім наведено скорочення "Методика", оскільки попередньо у тексті листа згадується повна назва документу - "Методика розробки та впровадження медичних стандартів медичної та реабілітаційної допомоги на засадах доказової медицини", затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.09.2012 за №751.
Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Міністерством охорони здоров`я на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києві від 10.11.2021 у справі №640/21690/20 надано відповідь на запит на публічну інформацію від 02.07.2020 (зареєстрованого в Міністерстві охорони здоров`я України за №17/2601/ЗПІ-20 від 01.09.2020) листом за №25-04/26260/2-22 від 08.11.2022, та за наслідком перевірки законності і обґрунтованості ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не знайшов підстав вважати помилковим висновок про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у справі №640/21690/20.
Втім, станом на час прийняття оскаржуваної ухвали від 12.01.2026 у суду першої інстанції були наявні належні підстави вважати, що державним виконавцем використано весь передбачений законом комплекс заходів примусового виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2021 та закінчено виконавче провадження 29.05.2023, звідси останній дійшов помилкового висновку про передчасність вказаної заяви.
При цьому в іншій частині висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими і підстав для їх скасування судом в ході перегляду не здобуто.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Поруч із цим, в силу вимог частини 3 статті 308 Кодексу, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За пунктом 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина 4 статті 317 КАС України).
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, а ухвала Київського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 - зміні в частині мотивів з яких воно прийнято, а саме щодо передчасності звернення до суду у порядку статті 383 КАС України з підстав ненадання позивачем доказів використання державним виконавцем усіх передбачених законом засобів щодо належного та повного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.11.2021 у справі №640/21690/20.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України про визнання протиправними дій, вчинених на виконання судового рішення, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 у справі №640/21690/20 змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя  Чуприна О.В.

Суддя   Попова О.Г.

Суддя Говорун О.В.