ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1942/26 Справа № 194/839/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Корягін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Карпенка М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2025 року в цивільній справі номер 194/839/25 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року до Тернівського міського суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з 07 липня 1997 року працювала на посаді начальника учбового пункту шахти імені М.І. Сташкова Учбово-курсового комбінату виробничого об`єднання «Павлоградвугілля», де з нею стався нещасний випадок на виробництві, а саме: спускаючись зі сходинок крильця учбового пункту шахти ім. М.І. Сташкова вона впала і вдарилась лівою стороною голови об асфальт, внаслідок чого отримала закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку. Її вини в нещасному випадку немає. 
Внаслідок погіршення стану здоров`я висновком МСЕК від 05.12.2007 року їй первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності та встановлено 3 групу інвалідності, а під час чергового переогляду висновком МСЕК повторно безстроково встановлено 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності.
У зв`язку з погіршенням стану здоров`я внаслідок зазначеного нещасного випадку на виробництві позивачка втратила професійну працездатність, зазнала зменшення обсягу трудової діяльності, не може виконувати важку працю, протипоказані психоемоційні навантаження, часто відчуває головний біль і вимушена приймати різні ліки для нормалізації стану, переносити моральні переживання, позбавлена нормальних життєвих зв`язків, так як наслідки нещасного випадку обмежують життєву активність і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачка вимушена постійно проходити курси лікування, огляди та обстеження, у зв`язку з чим не може вести повноцінний спосіб життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося та позначається на її душевному та фізичному стані, внаслідок чого вона стала дуже дратівливою, перебуває в депресивному стані, не відчуває себе повноцінною людиною, втратила впевненість у майбутньому.
Позивачка просила суд стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на свою користь в якості відшкодування моральної шкоди у зв`язку з нещасним випадком, пов`язаним з виробництвом, 200000,00 грн.
Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я – задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.
В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору.
Із вказаним рішенням не погодився відповідач ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд змінити рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02.10.2025 року по справі №194/839/25, зменшивши розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, внаслідок ушкодження здоров`я, до 50000,00 грн.
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим.
В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують життєві обмеження ОСОБА_1 внаслідок виробничої травми. Позивачкою не надано жодного медичного висновку експерта щодо змін її психічного стану та виникнення у неї психічного дискомфорту та порушення душевної рівноваги, які зазначені в позові. Саме за підсумками психологічного дослідження можна точно встановити, які саме моральні страждання були заподіяні особі даними правопорушеннями, наскільки ці моральні страждання (моральна шкода) є важкими, які можливі суми компенсації моральної шкоди будуть адекватні встановленого рівня моральних страждань.
Відповідно до п. 11 Акту про нещасний випадок від 09.07.1997 року № 1 за формою Н-1, комісією з проведення розслідування встановлено, що о 08:05 год. начальник учбового пункту ОСОБА_1 , спускаючись сходинками ґанку учбового пункту, попала підбором правої босоніжки в отвір між сходинкою та оконтуючим її куточком третьої сходинки знизу, зачепилась, втратила рівновагу і впала з висоти 0,5 м, пролетівши за напрямком руху 2 м, вдарилась лівим боком голови об асфальт. Однією з причин нещасного випадку, згідно п. 11.33 Акту, є особиста необережність постраждалої, а пунктом 13 Акту визначено, що позивачка є працівником, що допустив порушення законодавчих та інших нормативних актів про охорону праці.
Вина відповідача відсутня, оскільки позивачка була обізнана з правилами особистої безпеки при виконанні своїх обов`язків, однак порушила вимоги Інструкції з охорони праці та правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства, внаслідок недобросовісного їх виконання, допускаючи їх порушення та розуміючи наслідки нехтування цих вимог, що в подальшому призвело до втрати професійної працездатності та необґрунтованого набуття права на отримання відшкодування моральної шкоди.
ОСОБА_1 не наводить жодних доказів, якими підтверджується факт заподіяння їй моральних страждань, що унеможливлює задоволення позовних вимог. Склад правопорушення в діях відповідача відсутній, недоведеним є причинний зв`язок між отриманням травми та діями відповідача. 
Відповідач створив всі належні та безпечні умови праці для своїх працівників: розробило та запровадило технологічні паспорти на виконання небезпечних видів робіт, здійснює свою господарську діяльність на підставі належним чином оформлених та отриманих дозволів та ліцензій, забезпечує справним обладнанням, щозміни з усіма працівника проводить інструктажі з охорони праці на предмет безпечного виконання робіт за виданим нарядом, у відповідності до «Положення про навчання та перевірку знань з охорони праці», діючого на підприємстві відповідача, проводить періодичні планові та позапланові інструктажі з питань охорони праці, забезпечує всіх працівників, без винятку, засобами колективного та індивідуального захисту.
Від ОСОБА_1 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 145, 146, 147). 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що згідно із записами у трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1 працювала на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» (а.с. 8-9).
09 липня 1997 року затверджено акт форми Н-1, яким підтверджується, що 07 липня 1997 року з ОСОБА_1 , яка обіймала посаду начальника учбового пункту, стався нещасний випадок на виробництві (а.с. 10-13).
З виписки з протоколу засідання комісії з охорони праці Учбово-курсового комбінату СП ВАТ «Павлоградвугілля» від 06.12.2007 року вбачається, що комісія вважає, що вина потерпілої ОСОБА_1 в зазначеному нещасному випадку відсутня.
Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги ДНА-02 №019795 від 05 грудня 2007 року, позивачці первинно встановлено 30% втрати працездатності по трудовому каліцтву та ІІІ групу інвалідності (а.с. 15).
Довідками МСЕК серії ДНА-02 №027621 від 20 жовтня 2008 року та серії 10 ААА №001206 від 20 жовтня 2010 року, позивачці повторно встановлено 30% втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності (а.с. 16, 17).
В подальшому довідками МСЕК серії 10 ААА №073035 від 07 листопада 2011 року, 10 ААА №084470 від 03 жовтня 2012 року, 12 ААА №000164 від 20 жовтня 2014 року, 12 ААА №043590 від 19 жовтня 2016 року, 12 ААА №051675 та 12ААБ №212233 від 15 жовтня 2019 року позивачці встановлено 50% втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності, з 01.11.2019 року безстроково (а.с. 18, 19, 20, 21, 22-22зв).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог саме в розмірі 100000,00 грн.
Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону.
У відповідності до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.
Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Статтею 173 КЗпП України передбачено, що потерпілий має право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
При визначені розміру моральної шкоди суд оцінює глибину, характер та тривалість душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ, а також конкретні обставини по справі і розмір втрати професійної працездатності, призначення позивачу групи інвалідності, характер професійних захворювань та їх наслідки для здоров`я позивача, керується принципом розумності, виваженості та справедливості. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Вказаний висновок суду відповідає положенням ст. 23 ЦК України та рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-9рп./2004, згідно з яким ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні і фізичні страждання.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з 1987 року.
09 липня 1997 року затверджено акт форми Н-1, яким підтверджується, що 07 липня 1997 року з ОСОБА_1 , яка обіймала посаду начальника учбового пункту, стався нещасний випадок на виробництві.
Згідно з випискою з протоколу від 06 грудня 2007 року засідання комісії з охорони праці Учбово-курсового комбінату СП ВАТ «Павлоградвугілля» при розгляді акту про нещасний випадок №1 від 09.07.1997 року, було встановлено, що вини потерпілої ОСОБА_1 у вказаному нещасному випадку немає. 
Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги ДНА-02 №019795 від 05 грудня 2007 року, позивачці первинно встановлено 30% втрати працездатності по трудовому каліцтву та ІІІ групу інвалідності.
Довідкою Обласної МСЕК №5 серії 10 ААА №073035 від 07 листопада 2011 року, позивачці встановлено 50% втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності.
Довідками Обласної МСЕК №4 серії 12 ААА №051675 та 12ААБ №212233 від 15 жовтня 2019 року позивачці повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності безстроково.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки втрата працездатності позивачки сталася при виконанні трудових обов`язків, саме на відповідача покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду позивачці.
Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про встановлений розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, в сумі 100000,00 грн і вважає довід апеляційної скарги з цього питання безпідставним. 
Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке в повній мірі відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення, рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: