Справа № 932/17233/25 
Провадження № 2-а/932/274/25 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Дніпро
Шевченківський районний суд міста Дніпра:
у складі головуючого -судді Потоцької С.С.
за участю секретаря судового засідання Карапиш А.М.,
позивача- ОСОБА_1 ,
представника позивача-Дарчука Д.В., 
представників відповідача Барабаш Л.В.,Ніколіна А.П.,
розглянувши адміністративну справу за позовом громадянина рф ОСОБА_1 до Головного Управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та скасування рішення про примусове видворення з України іноземців або особи без громадянства
ВСТАНОВИВ:
Адвокат Дарчук Д.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Дніпра з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства від 03.10.2025 № 120100100000582, а саме ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняте відділом № 1 у м. Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
В обґрунтування позову зазначає, що позивач у 2011 році заїхав в Україну за внутрішнім паспортом громадянина рф. На підставі рішення ГУМВС України в Дніпропетровській області 16.08.2011 набув громадянства України відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» в редакції від 18.01.2001 та отримав тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_1 (дійсне до 16.08.2013).Через початок першої фази війни у 2014 році він не міг отримати довідку про вибуття чи припинити громадянство рф, оскільки для цього йому потрібно було заїхати на територію держави-агресора для виконання вимог законодавства держави свого походження. 12.11.2016 рішення про набуття громадянства України ОСОБА_1 скасовано у зв`язку з невиконанням ним додаткових умов до частини четвертої статті 9 Закону (зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом 2 років з моменту набуття громадянства України) та оформлено довідку № 32/16 про наявність підстав для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням. Позивач вказує, що за час проживання на території України створив сім`ю, але не зміг оформити шлюб через відсутність дійсних документів на право проживання в Україні.Позивач зазначає, що не може повернутись до рф, оскільки буде зазнаний кримінальному переслідуванню через свою активну проукраїнську позицію. Позивач вважає, що дії відповідача щодо прийняття оспорюваного рішення є незаконними та необґрунтованими, прийнятими без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких воно спрямоване, з порушенням принципу рівності перед Законом, а отже, є такими, що підлягають визнанню протиправними.
Приймаючи оскаржуване рішення Відповідач не провів перевірку наявності обставин за актуальними даними з достовірних джерел, які відповідно до ст. 31 цього Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства унеможливлюють примусове повернення до країни походження (громадянства). Так, посадові особи Відповідача не з`ясували у Позивача намір оскаржувати дане рішення, що є грубим порушенням законодавства. Відповідач навіть поверхово не ознайомився з наслідками повернення Позивача до рф. Також не враховувалися наявність у нього сім`ї та дитини, яка перебуває на його утриманні. примусове видворення Позивача до Російської Федерації, з якою його нічого не пов`язує, не тільки поставить його у важке фінансове становище та загрожуватиме його життю і призведе до його позбавлення волі, але й позбавить можливості утримувати сім`ю та поставить у важке фінансове становище його трьох дітей, що є порушенням статті 51 Конституції України, якою встановлено зобов`язання батьків утримувати дітей до їх повноліття.
У зв`язку з чим, просить скасувати рішення від 03.10.2025 про його примусове видворення з України.
Ухвалою від 05.11.2025 позов залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову.
Ухвалою від 12.11.2025 у справі відкрито провадження у справі, призначено судове засідання.
Ухвалою від 13.11.2025 заява про забезпечення позову повернута позивачу без розгляду. 
Відповідач проти задоволення позову заперечував, у відзиві зазначив про те, що за результатами проведеної відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 перевірки, встановлено, що 07.06.2011 громадянин російської федерації ОСОБА_1 звернувся до Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до положень ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 та подав зобов`язання припинити громадянство російської федерації протягом двох років з моменту набуття громадянства України. 16.08.2011 рішенням ГУМВС України в Дніпропетровській області йому оформлено набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 та оформлена довідка № 5192/11 про реєстрацію особи громадянином України, яка є підставою для оформлення тимчасового посвідчення громадянина України. 07.03.2012 ОСОБА_1 оформлено тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_1 , строком дії до 16.08.2013.
У зв`язку з тим, що громадянство України було набуто, але не виконано подане у порядку передбаченому ч.5 ст.8 Закону України «Про громадянство України» зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом 2 років з моменту набуття громадянства України, 12.11.2016 ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення про скасування рішення ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 16.08.2011 про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 . 12.11.2016 ОСОБА_1 оформлено довідку № 32/16 про припинення громадянства України. Із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання, її обміну позивач не звертався. Із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, та із заявою про документування посвідкою на постійне проживання не звертався. Дозвіл на імміграцію в Україну не надавався. Посвідкою на постійне проживання не документований. 
Після скасування рішення про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 ухилився від виїзду з України та продовжив перебувати на її території нелегально, проживаючи без документів на право проживання (перебування) в Україні, чим порушив правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні.
Зважаючи на відсутність у Позивача підстав для перебування на території України та діючого документа, що посвідчує особу та дає право на виїзд з України, керуючись положеннями частини 1 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців», 02.10.2025 прийнято рішення про примусове видворення з України від 02.10.2025 № 1210100100000582 на підставі пункту 17 частини 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» з яким Позивача ознайомлено цього ж дня під його власноручний підпис.
У зв`язку з чим, вважає рішення про примусове повернення законним, обґрунтованим та прийнятим з дотриманням норм чинного законодавства.
Протокольною ухвалою від 08.12.2025 задоволено клопотання представника позивача про допит свідка у закритому судовому засіданні. 
У судовому засіданні представник позивач надав пояснення, які аналогічні викладеним у позові. Позивач просив позов задовольнити. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову, вказала, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням чинного законодавства.
У судовому засіданні оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення, проголошення рішення призначено на 30.03.2026.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників сторін, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що 07.06.2011 громадянин російської федерації ОСОБА_1 звернувся до Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до положень ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 та подав зобов`язання припинити громадянство російської федерації протягом двох років з моменту набуття громадянства України.
16.08.2011 рішенням ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 оформлено набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 та оформлена довідка № 5192/11 про реєстрацію особи громадянином України, яка є підставою для оформлення тимчасового посвідчення громадянина України. 
07.03.2012 ОСОБА_1 оформлено тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_1 , строком дії до 16.08.2013.
Громадянин рф ОСОБА_1 (тимчасове посвідчення НОМЕР_1 , орган видачі № 1201, терміном дії до 16.08.2013) не виконав зобов`язання щодо свого виходу з громадянства рф.
Рішенням начальника Красногвардійського РВ у м.Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Ю.О.Лободою 12.11.2016 скасоване рішення ГУ ВМС України в Дніпропетровській області від 16.08.2011 про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що громадянство України було набуте, але подане зобов`язання про припинення іноземного громадянства не виконане.
За інформацією з довідки відділу № 1 у місті Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 02.10.2025 встановлено, що документ, який посвідчує особу у ОСОБА_1 відсутній, інформація про особу за обліками ДМС відсутня.
Інформація про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, за інформацією відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 02.10.2025 № 1201.3.3/33569-25, відсутня.
За фактом порушення міграційного законодавства уповноваженою службовою особою відділу № 1 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області стосовно ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 007533 від 02.10.2025, у якому зафіксовано порушення законодавства, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.203 КУпАП.
За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення винесена постанова про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 007522 від 02.10.2025, відповідно до якої на громадянина рф ОСОБА_1 накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 3400,00 грн. Адміністративний штраф сплачений 02.10.2025.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Дніпра від 03.10.2025 у справі № 932/14293/25 позовні вимоги ГУ ДМС у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України задоволено, останнього затримано та поміщено до вищевказаного пункту, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, строком на 6 (шість) місяці.
02.10.2025 начальником відділу № 1 у місті Дніпрі ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийняте рішення № 120100100000582 про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства стосовно ОСОБА_1 . 
У рішенні про примусове видворення № 120100100000582 вказано, що протягом 30 днів з дня прийняття про скасування рішення про оформлення набуття громадянства від 12.11.2026 не виїхав з України та підлягає видворенню в установленому законом порядку відповідно до п.17 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Керуючись положеннями частини першої ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", вирішено примусово видворити з України ОСОБА_1 .
Рішення отримано позивачем 02.10.2025, що підтверджується власноручним підписом позивача на вказаному рішенні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773), визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Частиною третьою ст. 3 Закону № 3773, передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
За приписами частини 17 ст. 4 Закону № 3773 особи, стосовно яких прийнято рішення про припинення громадянства України або стосовно яких скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України, зобов`язані виїхати з України або звернутися із заявою про надання дозволу на імміграцію протягом 30 днів з дня прийняття такого рішення.
Якщо за цей час особа не виїхала з України, за винятком звернення цієї особи із заявою про надання дозволу на імміграцію, вона підлягає видворенню в установленому законодавством порядку.
Згідно з ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
Як встановлено під час судового розгляду та не заперечувалось сторонами, позивач зобов`язання з виходу з громадянства не виконав у строк до 16.08.2013.
Після скасування 12.11.2016 рішення ГУ ВМС України в Дніпропетровській області від 16.08.2011 про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на імміграцію протягом 30 днів з дня (12.11.2016 ) не звертався.
Згідно з ч. 16 ст. 4 Закону № 3773, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України (ч. 3 ст. 9 Закону № 3773).
Згідно з п. 14 ст.1 Закону № 3773 нелегальний мігрант-іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Отже після скасування рішення про набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 , продовжив перебувати на території України нелегально, чим порушив правила перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні.
Під час судового засідання позивач не заперечував факт знаходження на території України без документів, заначив, що не приділяв належну увагу оформленню цих документів, про що наразі шкодує. 
Проте зазначав, що він не може бути повернутий до рф, оскільки він вже тривалий час перебуває у фактичних шлюбних відносинах з громадянкою України, власних дітей немає, проте у цивільної дружини є син. Зареєструвати шлюб вони не можуть, тому що він не має закордонного паспорту рф. Працював неофіційно (збиральник).Зазначає, що він має активну проукраїнську позицію, намагався після лютого 2022 року вступити до лав українських військових формувань, а також Легіон «Свобода Росії», навіть проходив підготовку, проте спочатку була заборона на вступ громадян рф, а потім за станом здоров`я він не зміг пройти підготовку. Вказав , що через це він може зазнати переслідування на території рф. Хоче залишитися в Україні.
Допитана у закритому судовому засіданні свідок    ОСОБА_2 пояснила, що є цивільною дружиною позивача, проживають разом з 2018 року, працює розкладачем сировини ДВК ГРУП. Свідок пояснила, що позивач в усній формі звертався до органів міграційної служби задля оформлення йому документів. Також посередник намагався Едуард Квитницький за 1000 доларів США обіцяв вирішити питання з оформлення документів. Вона і позивач зібрали необхідний пакет документів, вона перерахували гроші, вони навіть ходили до Красногвардійського відділу міграційної служби, зустрічалися з якоюсь невідомою їй особою, на її думку це працівник міграційної служби, проте питання з оформленням документів так і не було вирішено. Документи, які вони збирали для оформлення, був повернутий посередником. Свідок показала, що офіційно не зверталися, лише в усній формі, їм радили одружтися. Також вона сказала, що позивач їздив на збори у табір «Третьої штурмової», деякий час проходив там підготовку, через напад панкреатиту повернувся назад, після завершення лікування позивач планував повернутися назад.
На підтвердження проукраїнської позиції сторона позивача також посилалася на профіль позивача у мережі Інстаграм. За твердженням позивача сторінка intro_trop належить саме йому. 
Судом під час судового розгляду досліджена сторінка intro_trop у мережі Інстаграм. На вказаній сторінці є кілька фото позивача, ролік на підтримку «Третьої штурмової», кілька фото зі зброєю, які за твердженням позивача зроблені під час проведення підготовки.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та п. 1.9 Інструкції іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Оцінивши надані докази, суд зазначає, що тривале, понад 10 років, перебування на території України без законних підставах, на переконання суду, свідчить про свідоме нехтування позивачем обов`язку щодо легалізації свого стану в України. Суд вважає, що намагання позивача через невідомого посередника легалізувати своє перебування в Україні, не підтверджує той факт, що позивач вжив всі необхідні заходи задля легалізації свого стану. Адже такий спосіб є протиправним.
Крім того, під час судового розгляду не знайшли підтвердження факти реального переслідування позивача з боку влади рф. Суд зазначає, що сторінка у мережі Інстаграм створена у закритому профілі. Так роздруківка фото з мережі Інстаграм відповідає сторінці в електронному виді. Проте дати дійсного розміщення фото достеменно не встановлені, як і дійсна належність профілю позивачу. 
Проходження підготовки у військовому таборі суд також не розцінює як факт реального переслідування, та таким, що унеможливлює видворення позивача з України, оскільки видворення здійснюється не у країну походження, а у третю країну.
У судовому засідання позивач також вказав, що звернувся за наданням статусу біженця. 
Проте, звернення про отримання статусу біженця направлено позивачем лише після прийняття рішення про примусове видворення , тобто не одразу, коли позивач втратив право проживання на території України, а лише після спливу 10 років. 
Тобто мова йде, насамперед, про відповідальність самого позивача, який був обізнаний щодо свого міграційного статусу.
Щодо посилання позивача, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не враховано його сімейного стану, зокрема, наявність дітей та цивільної дружини, суд зазначає, що під час судового засідання не встановлена наявність у позивача власних дітей.
Крім того, суд звертає увагу, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини (чоловіка) та дітей, встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення нею порушення міграційного законодавства України.
Також, у контексті наведеного суд вважає за необхідне звернути увагу, що Верховний Суд у своїх постановах за схожих правовідносин неодноразово зазначав, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч чинного законодавства (постанови Верховного Суду від 23.01.2020 у справі N 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі N 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі N 755/14023/17, від 13.10.2021 у справі N 263/14519/20, від 13.04.2021 у справі N 211/1113/18 (2-а/211/91/18), від 26.01.2022 у справі N 200/9761/20-а).
Не заперечує того, що сам по собі факт шлюбу, та навіть народження дітей, не є перешкодою для видворення іноземця за межі країни перебування, і Європейський суд з прав людини.
Так, у справі Jeunesse v. the Netherlands (no 12738/10) Європейський суд з прав людини відзначив, що: "коли держава-учасниця толерує присутність іноземця на своїй території… така держава-учасниця дозволяє іноземцю приєднатися до суспільства приймаючої країни, формувати стосунки та створити родину. Однак це не тягне за собою автоматично обов`язку влади держави-учасниці, внаслідок зобов`язань відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволити йому чи їй оселитися в цій країні".
Відповідно до ч. 1ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Підстав для заборони примусового повернення або примусового видворення позивача, встановлених статтею 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", судом не встановлено.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
За таких обставин, судом не встановлена неспівмірність та непропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", та його інтересами і правами, позаяк такі є адекватним реагуванням уповноваженого органу на порушення ним міграційного законодавства.
Відповідно до ч. 4ст. 90 КАС України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що відповідачем в повній мірі належними та допустимими доказами доведено правомірність винесення рішення примусове видворення з України іноземців або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1  а тому у задоволені адміністративного позову слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 1, 2, 19, 20, 72, 77, 96, 229, 242-246, 262, 288 КАС України, суд-
ВИРІШИВ:
Відмовити у задоволенні позову громадянина рф ОСОБА_1 до Головного Управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дії та скасування рішення від 03.10.2025 № 120100100000582 про примусове видворення з України іноземців або особи без громадянства
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ,громадянин рф, адреса: адреса АДРЕСА_1 
Представник позивача: Дарчук Дмитро Вікторвич, РНОКПП НОМЕР_3 , адреса Дніпропетровська область, Дніпро вул. Юрія Магалевського, 14/95 
Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, код ЄДРПОУ 37806243; 49000, м. Дніпро, вул. В. Липинського, 7.
Представник відповідача: Барабаш Людмила Василівна, Ніколіна Анастасія Павлівна, 49000, м. Дніпро, вул. В. Липинського, 7.

Суддя С.С.Потоцька