ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 480/8575/25
адміністративне провадження № К/990/8037/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів - Васильєвої І. А., Шишова О. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 480/8575/25
за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Запорізькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотос Трейд», ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,
за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Запорізькій області на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду (суддя Сидорук А. І.) від 12 листопада 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду (склад колегії суддів: Катунов В. В., Чалий І. С., Подобайло З. Г.) від 27 січня 2026 року,
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. 10 листопада 2025 року Головне управління ДПС у Запорізькій області звернулось до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотос Трейд» (далі - ТОВ «Лотос Трейд»), ОСОБА_1 , в якому просило суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівника (голови ліквідкомісії) ТОВ «Лотос Трейд» - ОСОБА_1 до повного погашення боргу.
2. На обґрунтування позову Управління послалося на положення абзаців 1, 2, 3, пункту 87.13 статті 87 Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та зазначило, що Товариство станом на день подання цього позову має податковий борг в сумі 10 493 968,52 грн, який не був сплачений протягом 240 днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги «Ю» « 3922-49 від 18 лютого 2020 року, з огляду на що тимчасове обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи за межі України встановлюється як забезпечувальний захід виконання судового рішення або рішення керівника контролюючого органу про стягнення суми податкового боргу.
3. 10 листопада 2025 року Сумським окружним адміністративним судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі. Судом призначено судове засідання на 11 листопада 2025 року.
4. 11 листопада 2025 року Сумським окружним адміністративним судом постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху, надано позивачу строк для усунення недоілків, а саме шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення з доказами, що засвідчують поважність причини пропуску процесуального строку.
5. 12 листопада 2025 року до суду надійшло клопотання Головного управління ДПС у Запорізькій області про поновлення строку звернення, яке мотивоване тим, що за своєю суттю позовна вимога щодо заборони виїзду керівника за межі України є одним із забезпечувальних заходів для погашення боргу, яка має супроводжувальний характер задля стягнення боргу, впливає на права та інтереси посадової особи боржника і як наслідок може бути застосовано у той час коли у цьому є найбільша потреба і інші заходи стягнення, які проводилися перед цим не дали бажаного результату. 
З огляду на зазначене та з посиланням на приписи статті 102 ПК Україїни, контролюючий орган вважає, що при наявності рішення суду про стягнення боргу, до терміну якого не застосовуються терміни давності, вимога про заборону виїзду керівника за межі України також маж більш подовжені терміни позовної давності аніж тримісячний термін, передбачений частиною другою статті 122 КАС України.
6. Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2026 року, позовну заяву Головного управління ДПС у Запорізькій області до ТОВ «Лотос Трейд» та ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - залишено без розгляду.
7. Не погоджуючись з рішеннями суддів першої та апеляційної інстанцій, 26 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» позивачем подано до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій податковий орган просить скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2026 року.
8. Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2026 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та встановлено строк для подання відзиву. Витребувані матеріали справи. 
9. Ухвалою Верховного Суду закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд у порядку письмового провадження.
10. Станом на час розгляду справи відзиву до Верховного Суду не надходило, що не перешкоджає подальшому розгляду.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
11. Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що податковим органом був пропущений встановлений законом строк звернення до адміністративного суду, а наведені контролюючим органом підстави для поновлення процесуального строку звернення до суду є необґрунтованими та неповажними.
12. Суди першої та апеляційної інстанцій вказали, що право контролюючого органу на звернення до суду з позовом про застосування тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи за межі України виникає після спливу 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, що випливає з пункту 87.13 статті 87 ПК України та частини першої статті 289-2 КАС України. 
13. Позивач мав право звернутись з даним позовом у тримісячний строк після закінчення 240 календарних днів з моменту виникнення у ТОВ «Лотос Трейд» боргу понад 1 млн грн (26 серпня 2021 року), після набрання чинності нормою статті 289-2 КАС України, тобто у період з 24 квітня 2022 року до 23 липня 2022 року, оскільки до моменту закінчення 240 календарних днів, з моменту виникнення у ТОВ «Лотос Трейд» боргу 1 млн грн, вже набула чинності норма статті 298-2 КАС України. Натомість позивач звернувся до суду поза межами строку звернення. Строк звернення порушено позивачем більше ніж на 3 роки, що є істотним.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
14. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.
15. Скаржник вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували положення частини другої статті 122 КАС України та пунктів 52-2, 69.9 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень» ПК України та пункту 102.9 статті 102 ПК України та дійшли неправильного висновку про пропуск податковим органом тримісячного строку звернення до суду.
16. Податковий орган наполягає на тому, що позовна вимога про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи за межі України є похідною від основних правовідносин щодо стягнення податкового боргу та має забезпечувальний характер. Така вимога, на думку скаржника, може бути заявлена протягом усього періоду існування податкового боргу, оскільки вона спрямована на забезпечення виконання обов`язку платника податків зі сплати узгоджених грошових зобов`язань.
17. Скаржник зазначає, що право контролюючого органу на звернення до суду з відповідною позовною заявою виникає після спливу 240 календарних днів з моменту вручення платнику податків податкової вимоги, однак законодавство не містить обмежень щодо граничного строку реалізації такого права, доки податковий борг не буде погашений або визнаний безнадійним, оскільки правопорушення є триваючим.
18. Скаржник наголошує, що застосування тримісячного строку звернення до суду у спірних правовідносинах фактично унеможливлює використання передбачених ПК України заходів забезпечення погашення податкового боргу.
19. У зв`язку з цим податковий орган вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасного та необґрунтованого висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
20. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить з такого.
21. Підпунктом 20.1.35-2 пункту 20.1 статті 20 ПК України передбачено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду керівників юридичних осіб або постійних представництв нерезидентів-боржників за межі України у разі невиконання податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу.
22. Згідно з пунктом 59.1 статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
23. Відповідно до пункту 59.5 статті 59 ПК України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
24. Відповідно до пункту 87.13 статті 87 ПК України у разі несплати протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги суми податкового боргу, що перевищує 1 мільйон гривень, контролюючий орган може звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України - до погашення такого податкового боргу.
25. Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено судами попередніх інстанцій, позивач звернувся до суду з цим позовом саме на підставі положень вказаної статті, а також статті 289-2 КАС України.
26. Частиною першою статті 289-2 КАС України встановлено, що у разі невиконання у встановлені Податковим кодексом України строки обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань юридичною особою або постійним представництвом нерезидента, що призвело до виникнення податкового боргу (заборгованості) у сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, податковим органом подається до суду за основним місцем реєстрації юридичної особи або постійного представництва нерезидента позовна заява про застосування судом тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі території України.
27. Згідно з частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
28. Колегія суддів акцентує увагу на тому, що наведена норма чітко встановлює момент початку перебігу строку для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень саме з дня виникнення підстав, які наділяють його правом на подання визначених законом позовних вимог. Такими підставами слід уважати об`єктивно визначені обставини, за наявності яких суб`єкт владних повноважень усвідомлює або повинен усвідомлювати факт порушення публічного інтересу, на захист якого спрямований відповідний адміністративний позов. При цьому слід виходити з того, що строк звернення до суду не може визначатися на розсуд суб`єкта владних повноважень чи пов`язуватися з будь-якими суб`єктивними чинниками, такими як момент прийняття внутрішніх рішень чи отримання додаткових роз`яснень.
29. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
30. Указана норма Основного Закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. При цьому, вжите законодавцем формулювання «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби. А тому контролюючий орган чи інші суб`єкти владних повноважень не можуть самостійно «розтягувати» строки, визначені законом. Це прямо пов`язано з принципом, що суб`єкт владних повноважень «зв`язаний законом» і діє лише у межах строків, які встановив законодавець.
31. Встановлення строків звернення до суду з позовом законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
32. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (заява № 28249/95) зазначено, що «право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети.
33. Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
34. Таким чином, законодавець передбачив об`єктивний критерій для обчислення строку звернення до адміністративного суду, який забезпечує належну реалізацію принципів юридичної визначеності, стабільності правовідносин та оперативності у вирішенні публічно-правових спорів. Недотримання цього строку позбавляє суб`єкта владних повноважень можливості реалізувати своє право на судовий захист, якщо не буде встановлено наявності поважних причин для його поновлення. Вказане забезпечує збалансованість інтересів суб`єктів владних повноважень та інших учасників адміністративного процесу, сприяє дисциплінованості та прогнозованості діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, унеможливлює зловживання процесуальними правами та гарантує ефективний судовий захист прав і законних інтересів усіх учасників правовідносин.
35. Верховний Суд у постанові від 12 вересня 2024 року у справі № 120/2322/24 дійшов висновку, що норми статті 289-2 КАС України не встановлюють окремих строків звернення до суду, не визначають інших вимог до позовної заяви, відмінних від тих, які передбачені загальними нормами КАС України, як і не встановлюють іншої, особливої процедури розгляду таких заяв, що свідчить про те, що звернення в порядку статті 289-2 КАС України з позовною заявою про обмеження виїзду керівника платника податків за кордон відбувається в загальному порядку, в тому числі і за загальними строками звернення до суду.
36. При цьому, право на звернення до суду згідно зі статтею 289-2 КАС України щодо встановлення тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі України виникає через 240 днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, та повинно бути реалізовано в межах тримісячного строку, передбаченого частиною другою статті 122 КАС України.
37. Податковий кодекс України, зокрема пункт 87.13 статті 87, не містить спеціальної норми, яка б установлювала інший строк звернення контролюючого органу до суду з позовом про застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України або виключала застосування частини другої статті 122 КАС України. Відтак до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме загальний процесуальний строк, визначений Кодексом адміністративного судочинства України.
38. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2024 року у справі № 140/26462/23, від 01 липня 2025 року у справі № 120/2450/24, від 24 липня 2025 року у справі № 80/11507/24, від 11 вересня 2025 року у справі № 460/1354/25.
39. Аналогічна правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 18 грудня 2025 року у справі № 280/5892/25, від 18 грудня 2025 року у справі №160/20031/25 та від 13 січня 2026 року у справі № 280/6866/25.
40. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 лютого 2020 року позивачем направлено на податкову адресу ТОВ «Лотос Трейд» податкову вимогу № 3922-49 форми «Ю» на суму 59 352,59 грн.
41. Сума податкового боргу ТОВ «Лотос Трейд» понад 1 млн гривень виникла 26 серпня 2021 року, а саме донараховано штрафні санкції за актом поточного року податкове повідомлення-рішення (форма "Н") № 00/9844/18-06 від 19 липня 2021 року, код операції № 61, сума 1 178 206,93 грн.
42. З урахуванням встановлених обставин, а також положень пункту 87.13 статті 87 ПК України та частини першої статті 289-2 КАС України (щодо 240-денного граничного строку), суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що у контролюючого органу виникло право на пред`явлення відповідних позовних вимог в 2022 році, а відтак саме в 2022 році почав свій перебіг тримісячний строк звернення до адміністративного суду, передбачений частиною другою статті 122 КАС України.
43. Натомість, контролюючий орган звернувся з цим позовом до суду лише 10 листопада 2025 року, що свідчить про те, що позивач скористався своїм правом звернення до суду значно пізніше визначеного законом тримісячного строку, при цьому жодних поважних причин такого пропуску ним не наведено.
44. Суди першої та апеляційної інстанцій правильно відхилили посилання контролюючого органу на приписи пункту 102.4 статті 102 ПК України. Указаною нормою дійсно встановлено спеціальний строк звернення до суду з вимогами про стягнення податкового боргу - 1095 днів з дня виникнення податкового боргу. Водночас зазначений строк не підлягає застосуванню до позовних вимог про застосування тимчасових обмежень у праві виїзду за межі України керівника платника податків-боржника. Це пояснюється тим, що такі забезпечувальні заходи, хоча й мають певний зв`язок із погашенням податкового боргу, але вони не можуть ототожнюватися з вимогами про безпосереднє стягнення податкового боргу.
45. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 червня 2022 року у справі № 280/5400/19 повноваження податкового органу щодо стягнення податкового боргу та щодо інших заходів впливу на платника податків з метою погашення податкового боргу законом чітко розмежовуються, що виключає можливість їх ототожнення. За своєю правовою природою ці повноваження є різними, як з огляду на підстави їх виникнення, так і юридичні наслідки.
46. За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку, що позовна заява у цій справі подана поза межами визначених законом строків. Відтак, рішення судів попередніх інстанцій про залишення позовної заяви без розгляду з підстав спливу строку відповідає вимогам процесуального законодавства.
47. Доводи касаційної скарги про те, що до таких правовідносин підлягають застосуванню положення пунктів 52-2, 69.9 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень» ПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими.
48. Зазначені норми регулюють строки давності стягнення податкового боргу та особливості їх перебігу, зокрема у зв`язку із запровадженням карантину та правового режиму воєнного стану, однак не стосуються процесуальних строків звернення суб`єкта владних повноважень до суду з позовом про застосування забезпечувального заходу у вигляді тимчасового обмеження права на виїзд за межі України.
49. Касаційна скарга не містить інших відомостей про обставини, які свідчили б про порушення судами норм процесуального права при ухваленні судових рішень, а тому колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими та відповідають нормам процесуального права. Підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
50. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
51. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 КАС України).
52. З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області залишити без задоволення.
Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2026 року у справі № 480/8575/25 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко
Судді І. А. Васильєва
О. О. Шишов