ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 квітня 2026 року	справа № 380/2275/26	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, в якій позивачка, з урахуванням ухвали про залишення позову без руху та поданої уточненої позовної заяви, просить суд:
- визнати протиправною відмову Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, яка викладена у листах №4623.47/4623-26 від 10.01.2026, №4623-145/46.1-26 від 05.02.2026, у видачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ;
- зобов`язати Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби оформити та видати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що неповнолітній син позивачки — ОСОБА_2 , у зв`язку з досягненням 14-річного віку, звернувся разом із матір`ю як законним представником до Дрогобицького відділу Західного міжрегіонального управління ДМС із заявою про оформлення та видачу паспорта громадянина України. З огляду на свої релігійні переконання (належність до Української Православної Церкви), позивачка та її син відмовляються від оформлення паспорта у формі пластикової картки (ID-картки) з безконтактним електронним носієм, а також від обробки персональних даних у Єдиному державному демографічному реєстрі (ЄДДР) та присвоєння унікального номера запису в реєстрі (УНЗР). Вони просили оформити паспорт у формі книжечки зразка 1994 року відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-ХІІ від 26.06.1992.
Однак орган міграційної служби листами від 10.01.2026 та від 05.02.2026 відмовив у видачі паспорта у формі книжечки, посилаючись на те, що видача таких паспортів з 01.11.2016 припинена, а оформлення паспорта зразка 1994 року можливе виключно на підставі відповідного рішення суду. Позивачка вважає таку відмову протиправною, такою, що порушує конституційні права її дитини на повагу до приватного і сімейного життя (ст. 32 Конституції України) та свободу світогляду і віросповідання (ст. 35 Конституції України). Крім того, позивачка наголошує на тому, що відсутність паспорта позбавляє її сина можливості реалізувати право на освіту, оскільки заклади освіти вимагають пред`явлення паспорта громадянина України при вступі та для допуску до складання іспитів. Позивачка посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17, зазначаючи, що держава зобов`язана забезпечити альтернативну форму документа, що посвідчує особу, для громадян, які відмовляються від ID-картки з релігійних міркувань.
Ухвалою від 02.03.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами.
Відповідач Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби подав відзив на позовну заяву, у якому просить повністю відмовити у задоволенні позову. Свою позицію суб`єкт владних повноважень обґрунтовує тим, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 302, оформлення паспортів-книжечок припинено, а документом, що посвідчує особу, є ID-картка. Відповідач зазначає, що Тимчасовим порядком № 456 передбачено механізм оформлення паспорта-книжечки лише за наявності чинного рішення суду.
Ключовим аргументом відповідача є передчасність позовних вимог. Міграційна служба наголошує, що відповідно до пункту 2 Положення № 2503-ХІІ від 26.06.1992, паспорт громадянина України у формі книжечки видається особі лише після досягнення нею 16-річного віку. Аналогічне вікове обмеження міститься і у Тимчасовому порядку № 456. Оскільки ОСОБА_2 станом на момент звернення виповнилося лише 14 років, він, на думку відповідача, не набув суб`єктивного права на отримання паспорта-книжечки, а отже, його права не були порушені. 
Відповідач також стверджує, що висновки зразкової справи № 806/3265/17 не можуть бути застосовані до цієї справи шаблонно, оскільки позивачка у зразковій справі вже досягла 16-річного віку. З огляду на це, ЗМУ ДМС вважає свої дії виключно законними, а відмову — обґрунтованою.
Позивачка подала відповідь на відзив, у якій аргументовано спростувала твердження відповідача. Зокрема, вона зазначила, що Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492-VI встановлює обов`язок кожного громадянина України отримати паспорт по досягненню 14-річного віку. Відмова держави в оформленні паспорта 14-річній дитині у формі книжечки (у зв`язку з її відмовою від ID-картки) ставить таку дитину у дискримінаційне становище порівняно з однолітками, які отримують ID-картки, та позбавляє її можливості повноцінно брати участь у суспільному житті (отримувати освіту, стипендію, укладати правочини). 
Позивачка посилається на сталу судову практику апеляційних судів та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (постанови у справах № 420/5307/20, № 420/5353/20, які, застосовуючи принцип верховенства права та ієрархію нормативно-правових актів, визнають за 14-річними громадянами право на отримання паспорта у формі книжечки.
Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відзив та відповідь на відзив, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, суд
в с т а н о в и в :
ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Борислав Львівської області. Факт його народження та походження підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 30 листопада 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції Львівської області (актовий запис № 546).
Матір`ю неповнолітнього ОСОБА_2 є позивачка по справі — ОСОБА_1 . Відповідно до приписів статей 242, 243 Сімейного кодексу України та положень Цивільного кодексу України, батьки є законними представниками своїх неповнолітніх дітей і мають право та обов`язок звертатися до суду для захисту їхніх прав та інтересів без спеціальних на те повноважень. 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 виповнилося 14 років. 
08 січня 2026 року неповнолітній ОСОБА_2 спільно зі своєю законною представницею — матір`ю ОСОБА_1 , особисто звернулися до Дрогобицького відділу Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби. Ними подано письмову заяву про оформлення та видачу паспорта громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ.
У тексті своєї спільної заяви заявники зазначили, що, керуючись глибокими релігійними переконаннями (належністю до Православної Церкви) та реалізуючи своє конституційне право на повагу до приватного і сімейного життя, вони не надають згоди на збір, обробку, використання та зберігання персональних даних неповнолітнього у Єдиному державному демографічному реєстрі (ЄДДР). 
Крім того, вони висловили відмову від присвоєння дитині цифрового ідентифікатора у вигляді унікального номера запису в реєстрі (УНЗР), від процедури зняття будь-яких біометричних даних (відцифрованого образу обличчя, підпису тощо) та від оформлення паспорта у формі пластикової картки з безконтактним електронним носієм (ID-картки).
До заяви долучено пакет необхідних документів, передбачених законодавством для оформлення паспорта у формі книжечки: оригінал та копію свідоцтва про народження, дві кольорові фотокартки розміром 3,5х4,5 см, заповнену заяву про видачу паспорта, копії листів Міністерства освіти і науки України щодо необхідності документального посвідчення особи при вступі до закладів освіти, а також документи, що підтверджують місце проживання та релігійні переконання (довідку про звершення таїнств хрещення та миропомазання).
Незважаючи на надані пояснення та повний пакет документів, листом від 10.01.2026 № 4623.47/4623-26 Дрогобицький відділ ЗМУ ДМС офіційно відмовив позивачам в оформленні та видачі паспорта зразка 1994 року у формі книжечки. Цю відмову суб`єкт владних повноважень мотивував підставами: посиланням на пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України». 
Відповідач зазначив, що прийняття документів для оформлення паспорта у формі книжечки, що не містить безконтактного електронного носія, з 01.11.2016 припинено. Орган ДМС вказав, що оформлення такого документа на сьогодні можливе виключно як виняток — на підставі окремого рішення суду, що набрало законної сили, яким Державну міграційну службу прямо зобов`язано вчинити такі дії.
Західним міжрегіональним управлінням ДМС листом від 05.02.2026 № 4623-145/46.1-26 повністю підтверджено та підтримано позицію свого територіального підрозділу. У листі зазначено про відсутність законних підстав для задоволення вимог заявників та оформлення паспорта-книжечки без наявності відповідного судового рішення.
Не погоджуючись із такими відмовами суб`єктів владних повноважень та вважаючи їх протиправними, такими, що грубо порушують основоположні конституційні права її дитини (зокрема, право на свободу віросповідання, право на повагу до приватного життя та право на здобуття освіти), ОСОБА_1 як законний представник звернулася до суду з цим адміністративним позовом задля судового захисту та відновлення законних інтересів неповнолітнього сина.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та аргументам сторін, суд виходить із такого законодавчого регулювання та мотивів.
Згідно із частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 24 Конституції України гарантовано, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Спеціальні вимоги щодо обробки даних визначені також Законом України «Про захист персональних даних». 
Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 6 цього Закону обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Згідно з положеннями статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноосібно чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.
Окрім цього, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства) проголошує, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Втручання державних органів у здійснення цього права не допускається, крім випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки.
Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, визначаються Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492-VI (далі — Закон № 5492-VI).
Частиною першою статті 13 Закону № 5492-VI передбачено, що документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус. Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» (далі — Постанова № 302) затверджено зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм. 
Пунктом 3 цієї Постанови встановлено, що прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразка бланка якого затверджено цією постановою, з 1 листопада 2016 року припиняється.
Водночас, Положення про паспорт громадянина України, затверджене Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII (далі — Положення № 2503-XII), є чинним, неконституційним у встановленому порядку не визнавалося та регулює питання видачі паспортів у формі книжечки.
Суд наголошує, що питання щодо правомірності вимог громадян про видачу паспорта зразка 1994 року у формі книжечки у зв`язку з відмовою від обробки персональних даних у ЄДДР з релігійних міркувань було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у зразковій справі № 806/3265/17 сформульовано правовий висновок: позбавлення особи можливості отримати паспорт у формі книжечки через її релігійні переконання та небажання надавати згоду на обробку персональних даних в ЄДДР є непропорційним втручанням держави у приватне життя такої особи (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). 
Велика Палата вказала, що реалізація державних функцій (зокрема, паспортизація населення) не повинна досягатися за рахунок порушення чи звуження фундаментальних прав людини. Законодавець, ухвалюючи Закон № 5492-VI, не мав на меті обмежити права громадян, які через свої переконання відмовляються від електронних носіїв чи присвоєння унікальних номерів запису в реєстрі. 
Відтак, держава зобов`язана забезпечити таким громадянам альтернативу у вигляді видачі паспорта за зразком 1994 року, гарантуючи рівність усіх незалежно від їхніх світоглядних виборів.
Враховуючи приписи частини третьої статті 291 КАС України, висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі є обов`язковими для суду при розгляді типових справ і підлягають безумовному застосуванню при вирішенні цього спору.
Основний аргумент відповідача у даній справі зводиться до того, що дитина позивачки ( ОСОБА_2 ) ще не досягла 16-річного віку, а отже, відповідно до пункту 2 Положення № 2503-XII та положень Тимчасового порядку № 456, не має права на отримання паспорта у формі книжечки, оскільки ці акти прямо пов`язують таку можливість виключно з досягненням 16 років.
Суд критично оцінює доводи суб`єкта владних повноважень щодо відсутності у ОСОБА_2 права на отримання паспорта у формі книжечки з огляду на недосягнення ним 16-річного віку та зазначає наступне.
У спірних правовідносинах виникла очевидна правова колізія між нормативно-правовими актами різної юридичної сили щодо віку, з якого особа зобов`язана та має право отримати паспорт громадянина України.
З одного боку, пункт 2 Положення № 2503-XII (затвердженого Постановою Верховної Ради України у 1992 році) передбачає, що паспорт видається кожному громадянинові України після досягнення 16-річного віку.
З іншого боку, частина друга статті 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр...» № 5492-VI (прийнятого пізніше у 2012 році, який є законом прямої дії) імперативно встановлює іншу норму: «Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України».
Вирішуючи вказану колізію, суд керується правилами подолання розбіжностей у нормах права. Частиною третьою статті 7 КАС України прямо передбачено: у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Суд зазначає, що Закон України № 5492-VI є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили порівняно з Постановою Верховної Ради України № 2503-XII, а також є актом, прийнятим значно пізніше у часі (Lex posterior derogat priori). Тому при визначенні вікового цензу для обов`язкового отримання паспорта громадянина України беззаперечному застосуванню підлягає саме частина друга статті 21 Закону № 5492-VI, яка встановлює обов`язок (а отже, і кореспондуюче право) отримати паспорт з 14-річного віку.
Суд наголошує, що застосування міграційною службою формального вікового цензу у 16 років виключно до тих осіб, які відмовляються від ID-картки з релігійних переконань, призводить до прямого порушення статті 24 Конституції України. Правова позиція відповідача створює ситуацію, за якої 14-річний громадянин України позбавляється можливості отримати документ, що посвідчує особу, аж до досягнення ним 16-річного віку, тоді як його однолітки, які погоджуються на обробку даних у ЄДДР, безперешкодно отримують паспорти. Це є прямою та відвертою дискримінацією за ознакою релігійних та світоглядних переконань.
Відсутність паспорта протягом цих двох років (з 14 до 16 років) має вкрай негативні та незворотні наслідки для реалізації основоположних прав неповнолітнього. Зокрема, стаття 53 Конституції України гарантує кожному право на освіту. Без паспорта дитина позбавлена можливості зареєструватися для проходження зовнішнього незалежного оцінювання чи національного мультипредметного тесту, вступити до закладів вищої, фахової передвищої чи професійної (професійно-технічної) освіти та отримувати стипендію. 
Крім того, дитина обмежується у праві укласти трудовий договір (що дозволено законом з 14 років за згодою батьків), реалізувати право на вільне пересування (наприклад, придбання квитків на потяги) тощо. Фактично, відмова держави надати альтернативну форму паспорта 14-річній дитині паралізує її правосуб`єктність у багатьох сферах суспільного життя.
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини (схваленої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
Крім того, стаття 8 цієї Конвенції зобов`язує держави-учасниці поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачено законом, не допускаючи протизаконного втручання. Залишення ОСОБА_2 без документа, що посвідчує його особу та належність до громадянства України, очевидно суперечить якнайкращому забезпеченню його інтересів.
Оцінюючи посилання відповідача на Тимчасовий порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджений наказом МВС України від 06.06.2019 № 456, який вимагає наявності рішення суду для оформлення паспорта зразка 1994 року, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 22 Конституції України, підзаконні нормативно-правові акти (яким є наказ міністерства) не можуть встановлювати додаткових штучних обмежень чи адміністративних бар`єрів для реалізації конституційних прав громадян. Вимога щодо обов`язкового попереднього звернення до суду для отримання базового документа, що посвідчує особу, є спробою підмінити причину і наслідок. Звернення позивачки до суду і є наслідком того, що міграційна служба добровільно, у позасудовому порядку, відмовляється забезпечити конституційне право її дитини. Встановлення відомчим наказом МВС вимоги про наявність судового рішення для отримання паперового паспорта не робить відмову ДМС правомірною, а лише підтверджує системну проблему неврегульованості цього питання Урядом на виконання висновків Великої Палати Верховного Суду.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Відповідач — Західне міжрегіональне управління ДМС — не довів суду законності своєї відмови, оскільки його дії призводять до звуження обсягу прав неповнолітньої особи та порушення фундаментальних принципів пропорційності та недискримінації.
Враховуючи усе вищевикладене, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у видачі ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі книжечки є протиправною. Належним та ефективним способом захисту порушеного права є зобов`язання Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби оформити та видати неповнолітньому ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-XII.
Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що відповідно до пункту 12 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. 
Оскільки позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах своєї неповнолітньої дитини та заявила про звільнення від сплати судового збору на підставі закону, і доказів фактичної сплати збору матеріали справи не містять, питання про розподіл судових витрат за правилами статті 139 КАС України судом не вирішується.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 7, 8, 9, 19, 46, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263, 291 КАС України, суд
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправними дії Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби щодо відмови, яка викладена у листах Дрогобицького відділу Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби № 4623.47/4623-26 від 10.01.2026 та Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби № 4623-145/46.1-26 від 05.02.2026, щодо оформлення та видачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорта громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки.
3. Зобов`язати Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби (Код ЄДРПОУ 45870769, місцезнаходження: 79007, Львівська обл., м. Львів, вул. Січових Стрільців, буд. 11) оформити та видати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) паспорт громадянина України зразка 1994 року у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.
4. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 09 квітня 2026 року.
Суддя Коморний О.І.