ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" лютого 2026 р. Справа №907/984/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Галушко Н.А.
суддів Желіка М.Б. 
Орищин Г.В.
секретар судового засідання – Стронська А.І.

за участю представників учасників процесу:
прокурор – Цинайко Н.І.
від позивача – не з`явився
від відповідача – Ільницький М.П.

розглянувши апеляційну скаргу ФОП Деви Ігоря Івановича від 02.12.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/3542/25 від 02.12.2025)
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.11.2025 (повний текст рішення складено та підписано 07.11.2025, суддя Пригуза П.Д.) 
у справі № 907/984/25
за позовом Хустської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Хустської міської ради
до відповідача ФОП Деви Ігоря Івановича
про повернення безпідставно збережених грошових коштів

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
На розгляд Господарського суду Закарпатської області подано позов Хустської окружної прокуратури ( далі – прокурор) в інтересах держави в особі Хустської міської ради ( далі – позивач ) до Фізичної особи-підприємця Деви Ігоря Івановича (далі – ФОП Дева І.І., відповідач) про стягнення 202 647,12грн, з яких: 140 680,00 грн – безпідставно збережені кошти пайового внеску, 49 363,73 грн - інфляційні втрати та 12 603,39 грн – 3% річних.
Позовні вимоги обгрунтовані ст. 1212 ЦК України та тим, шо відповідач, як замовник розпочатого у 2020 році будівництва, відповідно до розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” має обов`язок взяти участь у розвитку інфраструктури м. Хуста шляхом перерахування грошових коштів до місцевого бюджету до прийняття об`єкту будівництва до експлуатації.
Оскільки відповідач цього обов`язку не виконав у визначений Законом строк, прокурором в інтересах держави в особі Хустської міської ради заявлено до стягнення в судовому порядку безпідставно збережених відповідачем коштів пайового внеску, а також інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період прострочення.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 06.11.2025 у справі №907/984/25 позов задоволено повністю. Стягнуто з ФОП Деви І.І. на користь Хустської міської ради в дохід місцевого бюджету 202 647,12 грн, з яких: 140 680,00 грн — безпідставно збережені грошові кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, 49 363,73 грн — інфляційні втрати, 12 603,39 грн — 3% річних.
Рішення суду мотивоване тим, що оскільки відповідач є замовником будівництва об`єкта «Станція технічного обслуговування та автомийка» у м. Хусті, розпочатого 28.09.2020, у останнього виник обов`язок сплатити до місцевого бюджету пайовий внесок до введення вказаного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Оскільки 20.05.2022 відповідачем завершено будівництво вказаного об`єкта та 05.07.2022 зареєстровано Декларацію про його готовність до експлуатації, а відповідач не виконав свого обов`язку щодо перерахування коштів пайової участі до вказаної дати, право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів пайової участі, а також 3% річних та інфляційних втрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.
ФОП Дева І.І. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.11.2025 у справі №907/984/25 та закрити провадження у цій справі у зв`язку з порушенням правил юрисдикції господарських судів, а також повторно розглянути клопотання відповідача щодо залишення позову прокурора без розгляду на підставі п. 2 ч.1 ст. 226 ГПК України.
Вимоги апелянта обґрунтовані неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки його доводам про те, що:
- прокурором порушено положення статті 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки право вимоги сплати коштів пайової участі в розвитку інфраструктури м. Хуст належить Виконавчому комітету Хустської міської ради, а Хустська міська рада не є належим органом, уповноваженим на представництво інтересів держави у спірних правовідносинах;
- заявлений прокурором позов у цій справі не підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, оскільки матеріалами справи не підтверджено спорудження відповідачем об`єкта будівництва саме в ході його підприємницької діяльності чи з метою використання для таких цілей, а сам по собі факт реєстрації відповідача як суб`єкта підприємницької діяльності не підтверджує вказаних обставин;
- у відповідача відсутній обов`язок сплати пайової участі, оскільки будівельні роботи фактично розпочаті не у 2020 році, а 31.03.2021, що підтверджується складеним підрядною організацією загальним журналом будівельних робіт по об`єкту будівництва.
Хустська окружна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.11.2025 у справі №907/984/25 залишити без змін з підстав його законності та обгрунтованості, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Зокрема, прокурор зазначає, що:
- належним позивачем у цій справі є саме Хустська міська рада, оскільки ненадходження коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного
пункту до місцевого бюджету безперечно порушує права відповідної територіальної громади, інтереси якої представляє відповідний орган місцевого самоврядування;
- дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки прокурором доведено, а відповідачем не спростовано, що будівництво СТО здійснено відповідачем саме з метою здійснення господарської діяльності особисто або шляхом передачі її в оренду третім особам, що відповідає зареєстрованим видам діяльності відповідача;
-покликання скаржника на відсутність обов`язку пайової участі є безпідставним, оскільки початок виконання будівельних робіт у цьому випадку відраховується саме з моменту реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт.
Хустська міська рада відзиву на апеляційну скаргу не подала, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ч.3 ст. 263 ГПК України.

Процесуальні дії суду у справі та вирішення процесуальних питань.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2025 справу №907/984/25 розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді (судді - доповідача) Галушко Н.А., суддів Желіка М.Б. та Орищин Г.В.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 апеляційну скаргу ФОП Деви І.І. залишено без руху з підстав, зазначених у вказаній ухвалі.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 24.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Деви І.І. на рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.11.2025 у справі №907/984/25 та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 10.02.2026.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 задоволено заяву представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису.
В судове засідання з`явились прокурор та представник відповідача ( в режимі відеоконференції).
Позивач участі уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 
02.02.2026 до суду від позивача поступило клопотання про розгляд справи за відсутності представника Хустської міської ради.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК України.
Так, за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Враховуючи положення статті 202 ГПК України, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» та те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представника позивача.
У судовому засіданні 10.02.2026 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обставини справи, встановлені судом.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Дева І.І. з 13.06.2003 зареєстрований як фізична особа-підприємець з правом зайняття, зокрема, наступними видами діяльності: 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів.
Наказом відділу містобудування та архітектури Хустської міської ради від 24.04.2020 № 019 за результатами розгляду звернення Деви І.І. затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва – нового будівництва станції технічного обслуговування та мийки самообслуговування в м. Хуст на земельних ділянках з кадастровим номером 2110800000:01:070:0261 площею 0, 2 га та кадастровим номером 2110800000:01:070:0205 площею 0,2 га, які належать на праві приватної власності Деві І.І.
Відповідно до відомостей Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва 28.09.2020 Виконавчим комітетом Хустської міської ради зареєстровано повідомлення про початок будівельних робіт з будівництва станції технічного обслуговування та мийки самообслуговування ( клас наслідків СС1, кошторисна вартість 3 517 000 грн) на земельних ділянках з кадастровим номером 2110800000:01:070:0261 площею 0,2 га та кадастровим номером 2110800000:01:070:0205 площею 0, 2 га.
05.07.2022 в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва за номером ЗК101220624572 Виконавчим комітетом Хустської міської ради зареєстровано декларацію про готовність вказаного об`єкта до експлуатації.
Відповідно до відомостей Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва: назва об`єкта – будівництво станції технічного обслуговування та мийки самообслуговування; клас наслідків – СС1; вид будівництва - нове будівництво; період будівництва - з 28.09.2020 по 05.07.2022; кошторисна вартість будівництва – 3 517 000 грн; місце розташування – Хустська територіальна громада, м. Хуст, земельні ділянки з кадастровими номерами 2110800000:01:070:0261 та 2110800000:01:070:0205.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 47413574 від 05.08.2025 за Девою І.І. 19.07.2022 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна на підставі, зокрема, декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ЗК101220624572.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом у цій справі, зазначив, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо звернення до Хустської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі щодо вказаного об`єкта та не сплатив пайову участь у визначені законодавством строки, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості щодо сплати пайової участі, 3% річних та інфляційних втрат.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи приписи вищевказаної норми, а також доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Хустської міської ради у цій справі.
Відповідно до статті 1 Закону України “Про прокуратуру” прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України “Про прокуратуру” визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України “Про прокуратуру” наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункт 40; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.37; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.16; від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, пункт 10.17; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.54; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.16).
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, прокурор зазначав, зокрема, що кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту належать до джерел формування бюджету розвитку місцевого бюджету, а недоотримання таких коштів порушує інтереси територіальної громади, які не захищаються належним чином Хустською міською радою. 
Відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Місцеві бюджети є складовою бюджетної системи України (ч. 1 ст. 5 Бюджетного кодексу України).
Положення законодавства у сфері бюджетних правовідносин (п. 4-1 ч. 1 ст. 71 Бюджетного кодексу України) відносять кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту до джерел формування бюджету розвитку місцевих бюджетів.
Бюджетом розвитку, згідно зі ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визнаються доходи і видатки місцевого бюджету, які утворюються і використовуються для реалізації програм соціально-економічного розвитку, зміцнення матеріально-фінансової бази.
Отже, кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту належать до джерел формування бюджету розвитку місцевого бюджету, їх стягнення безумовно становить інтерес територіальної громади та держави, який пов`язаний із накопиченням бюджетних коштів, необхідних для забезпечення належного функціонування інституцій місцевого самоврядування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 зазначила, зокрема, що у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
На підставі ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами. 
На території Хустської міської територіальної громади таким органом є Хустська міська рада.
Зважаючи на наведене, прокурором вірно визначено орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а покликання скаржника на зворотнє судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставне.
Листом №07.54-3820вих-25 від 09.07.2025 прокурор інформував Хустську міську раду про порушень інтересів територіальної громади, а також витребував інформацію щодо вжитих та запланованих заходів із їх усунення .
Хустська міська рада листом від 28.07.2025 повідомила прокурора, що ФОП Дева І.І. не звертався із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, кошти пайової участі до місцевого бюджету не сплачував, міська рада не зверталась до суду з позовом про стягнення таких коштів, однак підтримає такий у випадку звернення прокурора.
Вказане свідчить про те, що позивач був обізнаний про виявлені прокурором порушення, однак не вжив заходів, спрямованих на захист інтересів держави, не звертався до суду з відповідним позовом з метою стягнення коштів пайової участі, а прокурор обґрунтував наявність підстав, передбачених статтею 23 ЗУ “Про прокуратуру”, для звернення до суду з цим позовом, з огляду на що, судом першої інстанції правомірно прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено спір по суті.
Щодо доводів апелянта про відсутність підстав для розгляду цієї справи в порядку господарського судочинства колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.10.2020 у справі №635/551/17 виснувала, що судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово визначала критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.10.2020 у справі № 635/551/17, від 12.01.2021 у справі № 127/21764/17, від 23.03.2021 у справі №367/4695/20).
Згідно із ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках. Для цілей цього Кодексу господарською діяльністю є діяльність юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
Верховний Суд у постанові від 06.11.2024 у справі № 751/28/23 зазначив, що з огляду на положення ч. 1 ст. 20 ГПК України, а також ст. ст. 4, 45 цього Кодексу (регулює сторони в судовому процесі) для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та правова природа спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Предметом позову у цій справі є вимоги прокурора про стягнення з ФОП Деви І.І. на користь Хустської міської ради безпідставно збережених коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту у зв`язку спорудженням та введенням в експлуатацію об`єка будівництва «Станція технічного обслуговування та автомийка» у м. Хусті.
Відповідач же зазначає, що вказаний об`єкт збудований ним як фізичною особою, матеріалами справи не підтверджено використання такого у підприємницької діяльності, а сам по собі факт реєстрації відповідача як суб`єкта підприємницької діяльності не підтверджує вказаних обставин.
З наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 47413574 від 05.08.2025 вбачається, що право власності на спірний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за фізичною особою Девою І.І. 
Однак, відповідно до ч. 1 ст. 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.
Статтею 26 ЦК України встановлено, що фізична особа має усі особисті немайнові права та здатна мати усі майнові права, передбачені Конституцією України, ЦК України та іншими законами.
Важливим аспектом реалізації прав фізичної особи є право на здійснення підприємницької діяльності, яке регулюється Законом України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців”.
Учасниками цивільних відносин та суб`єктами права власності є фізичні особи (ч. 1 ст. 2, ч.1 ст. 318 ЦК України). ЦК України окремо не визначає такий суб`єкт права власності, як фізична особа - підприємець, набуття такого статусу дозволяє лише здійснювати господарську діяльність.
Незалежно від того, який статус у подальшому фізична особа обере для себе, у тому числі у разі прийняття рішення про здійснення будь-якої діяльності (підприємницької або незалежної професійної), суб`єктом права власності виступає саме фізична особа, а не підприємець, а отже нерухоме майно реєструється за фізичною особою.
Чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності як фізичну особу- підприємця та не містить норм щодо права власності фізичної особи-підприємця, а лише встановлює, що остання відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
За приписами ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.
Як зазначалось вище, відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснює підприємницьку діяльність з 13.06.2003. Видами економічної діяльності ФОП Деви І.І. є, зокрема: 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів.
Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами прокурора, що об`єк будівництва «Станція технічного обслуговування та автомийка» збудований відповідачем саме для здійснення господарської діяльності.
Відповідачем не надано жодного доказу, який би підтверджував будівництво та використання такого об`єкта в інших цілях, ніж з метою здійснення підприємницької діяльності, наприклад у особистих цілях.
Відтак, суд апеляційної інстанції відхиляє як необрунтовані доводи апелянта про те, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, оскільки за суб`єктним складом сторін, характером правовідносин, які склалися, змістом та юридичною природою обставин у справі така підлягає розгляду саме в порядку господарського судочинства.
Щодо обов`язку відповідача сплати коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту колегія суддів зазначає наступне.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” від 20.09.2019 № 132-ІХ (далі – Закон № 132-ІХ) з 01.01.2020 виключено статтю 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Однак пунктом 2 Розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-IX передбачено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Одночасно цією правовою нормою установлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта.
Згідно з пп. 3, 4 п. 2 розд. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва; пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
За приписами ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»: замовник будівництва - фізична чи юридична особа, яка має у власності чи користуванні одну чи декілька земельних ділянок або у власності чи управлінні будівлю/споруду і має намір щодо виконання підготовчих та/або будівельних робіт.
Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що відповідач є замовником нового будівництва об`єкта «Станція технічного обслуговування та мийки самообслуговування» у м. Хуст. Повідомлення відповідача про початок будівельних робіт зареєстроване 28.09.2020, а декларація про готовність до експлуатації об`єкта - 05.07.2022. Кошторисна вартість об`єкта будівництва становить 3 517 000 грн ,що не заперечується жодною із сторін.
Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21 зазначив, що передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями зазначеного Закону порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:
- об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені;
- об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Тож у вказаних двох випадках, враховуючи вимоги пп. 3, 4 п. 2 п. 2 розд. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.12.2024 у справі № 903/283/24, від 03.12.2024 у справі № 910/6226/23, від 20.08.2024 у справі № 910/7707/19, від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21.
Відповідач у апеляційній скарзі покликається на те, що будівельні роботи фактично розпочаті ним не у 2020 році, а 31.03.2021, що підтверджується складеним підрядною організацією загальним журналом будівельних робіт по об`єкту будівництва, а тому у нього відсутній обов`язок сплати пайової участі.
Щодо вказаних доводів апелянта суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч.5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), виключно після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю.
Аналіз наведених вище норм у сукупності свідчить про те, що проведення підготовчих і будівельних робіт фактично за своєю суттю є єдиним нероздільним етапом забудови, право на яке замовник набуває виключно після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю.
З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що відповідач помилково у цьому випадку розмежовує терміни "початок будівництва" з проведенням конкретних будівельних робіт і таке звужене тлумачення скаржником законодавчо визначеного терміну у Законі України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” не відповідає його суті. Подібна за змістом правова позиці викладена у постанові Верховного Суду від 24.06.2025 у справі № 911/1654/24.
З огляду на наведене вище, покликання апелянта на відсутність у нього обов`язку щодо сплати пайової участі відхиляється судом апеляційної інстанції як безпідставне.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, які викладено у його постановах від 08.10.2019 у справі № 911/594/18, від 14.12.2021 у справі №643/21744/19, від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, перерахування замовником об`єкта будівництва у передбачених законом випадках коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до відповідного місцевого бюджету є обов`язком, а не правом забудовника. 
У постанові від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21 Верховний Суд також зауважив, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі ст. 1212 ЦК України.
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином, замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.
Враховуючи приписи п. 2 розд. ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», а також відсутність в матеріалах справи доказів належної сплати відповідачем пайового внеску до бюджету міста Хуста, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно збережених грошових коштів пайової участі в розмірі 140 680,00 грн (4 % загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта) на підставі ст. 1212 ЦК України.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб через неправомірні дії боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншою, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.
Дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення, у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 04.05.2022 у справі № 925/683/21, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач як замовник будівельних робіт на об`єкті будівництва без достатньої правової підстави за рахунок позивача зберіг у себе кошти, тобто відповідачем порушено позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Перевіривши правильність нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 49 363,73 грн інфляційних втрат та 12 603,39 грн 3% річних.
Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на викладене вище.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок судів обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010, остаточне від 10.05.2011).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.11.2025 у цій справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства, прийняте з дотриманням норм процесуального та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення немає.
Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд 

УХВАЛИВ 
1. Апеляційну скаргу ФОП Деви Ігоря Івановича від 02.12.2025 (вх. № ЗАГС 01-05/3542/25 від 02.12.2025) залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 06.11.2025 у справі №907/ 984/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.
5. Справу повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.
Повний текст постанови складено 16.02.2026

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М.Б.

суддя  Орищин Г.В.