ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

09 квітня 2026 року 	м.Суми	

Справа №592/20067/24 
Номер провадження 22-ц/816/1756/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Петен Я. Л. (суддя-доповідач),
суддів - Замченко А. О. , Черних О. М. 
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.
у присутності:
представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Супруна Дмитра Володимировича, 
представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Шпакова Анатолія Олександровича, 

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Шпаковим Анатолієм Олександровичем, 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 січня 2026 року, ухвалене у складі судді Бичкова І.Г. в місті Суми
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Скоробогатько Наталія Борисівна, про визнання договору дарування квартири недійсним,
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

04.12.2024 представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Супрун Д.В, звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним, в якому просив: 1) визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 27.05.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Скоробагатько Н.Б. в реєстрі під номером 693; 2) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн.
Свої вимоги мотивував тим, що договір дарування квартири має бути визнаний недійсним, оскільки укладаючи 27.05.2021 договір дарування квартири, позивач помилився щодо обставин, які мають істотне значення. На момент укладення вказаного договору усі його істотні умови вважав непринциповими, оскільки не було підстав недовіряти єдиному рідному сину, з яким була домовленість про довічне проживання та надання матеріальної підтримки. При цьому позивач був переконаний, що, по суті, укладається договір довічного утримання, оскільки між сторонами була відповідна домовленість, а також тристороння домовленість і з матір`ю відповідача щодо забезпечення житлом та відсутності перешкод у проживанні.
Крім того, позивач зазначає, що правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності, тоді як фактично між сторонами існували відносини, притаманні договору довічного утримання, оскільки відповідач зобов`язувався забезпечити позивача житлом та матеріальною підтримкою. Водночас відповідач відмовився від виконання таких домовленостей, зняв позивача з реєстрації та створив перешкоди у користуванні житлом, що свідчить про невідповідність волевиявлення позивача його внутрішній волі та наявність підстав для визнання правочину недійсним.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 січня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково; визнано недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 27.05.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Скоробагатько Н.Б. в реєстрі № 693; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в сумі 4337,65 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, укладаючи оспорюваний договір, діяв під впливом помилки щодо правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, а не дарування. Позивач погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача за домовленістю його довічного утримання з боку сина, оскільки був похилого віку та потребував сторонньої допомоги, яку йому обіцяв відповідач.
Крім того, суд виходив із того, що після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 продовжував проживати у спірній квартирі, яка була його єдиним житлом, тобто передача квартири фактично не відбулася. В силу свого похилого віку він потребував стороннього догляду та матеріальної допомоги, а у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність у позивача іншого нерухомого майна (житла). Судовим розглядом було встановлено, що квартира була єдиним житлом позивача, що підтверджувало реальні наміри ОСОБА_1 на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання правочину недійсним.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

16 лютого 2026 року представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Шпаков А.О., подав до Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 січня 2026 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на час укладення договору дарування, а саме станом на 27.05.2021 позивач в дійсності не мав наміру укласти саме договір дарування, оскільки матеріали справи прямо спростовують вказаний висновок. На момент укладення договору позивачу достеменно було відомо про укладання саме договору дарування, нотаріусом було роз`яснено відмінності між цими правочинами, правові наслідки кожного з них. Зі слів самого позивача він усвідомлював, що дарує квартиру сину, а таке дарування квартири відповідало його волі та він бажав настання наслідків у вигляді переходу права власності на квартиру на користь відповідача.
Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та дійшов помилкових висновків щодо сукупності обставин, які, на думку суду, свідчили про наявність наміру укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Зокрема, позиція суду про те, що  ОСОБА_1 на час укладення спірного правочину був зареєстрований та проживав у спірній квартирі і що вона була єдиним його житлом, а також що після укладення договору дарування він продовжував проживати в квартирі, суперечить дійсним обставинам справи та спростовується як письмовими доказами так і поясненнями самого  ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки клопотанню відповідача про застосування строку позовної давності та безпідставно задовольнив позов, не зважаючи на те, що позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Крім того, рішення є необґрунтованим і в частині стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки розмір заявлених витрат є явно завищеним та не відповідає критерію розумності, а відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони.

Узагальнені доводи та заперечення на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, проте представником позивача ОСОБА_1 , адвокатом Супруном Д.В., направлено пояснення, відповідно до змісту яких він заперечує проти доводів апеляційної скарги, оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим. 
Приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Скоробагатько Н.Б. у судове засідання не прибула, про місце, дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

14 червня 1975 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, про що зроблено актовий запис № 823 (а.с. 15).
Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 (а.с. 10).
30 жовтня 1989 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с. 15 зв., 16).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла (а.с. 17).
ОСОБА_1 з 06.12.1996 по 12.07.2016 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а з 12.07.2016 по 26.09.2024 – за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 7, 7 зв., 19).
ОСОБА_1 є пенсіонером і отримує пенсію за віком в розмірі 3314,91 грн. Згідно довідки про доходи № 3171 1716 6454 2141 пенсія ОСОБА_1 за період з 01.04.2024 по 30.09.2024 склала 19 889,46 грн. (а.с. 20).
ОСОБА_2 з 13.10.92 по 17.12.1998 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а з 25.12.1998 року – за адресою, АДРЕСА_2 (а.с. 9, 9 зв.).
У власності ОСОБА_2 перебуває 4 квартири: квартира за адресою: АДРЕСА_2 ; квартира за адресою: АДРЕСА_3 ; квартира за адресою: АДРЕСА_1 ; квартира за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 14, 21-23).
27.05.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Скоробогатько Н.Б., зареєстрований в реєстрі за № 693 (а. с. 12-13).
Відчужувана за даним договором квартира належала дарувальнику на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Сумської міської ради Сумської області від 12.12.2008, на підставі подання управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради від 08.12.2008 за № 1849, зареєстрованого в КП «Сумське БТІ» 13.05.2009 року за р. № 720, в р.кн. № 50 (а.с. 12-13).
Квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу 21,8 м2, складається з 1 житлової кімнати, житловою площею 11,4 м2.
Після укладення договору дарування квартири  ОСОБА_1 проживав у квартирі відповідача, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, з дозволу сина, ОСОБА_2 , продовжував фактично користуватися спірним житлом, що не заперечується сторонами, шляхом здачі її в оренду і отримання від цього матеріального утримання.
ОСОБА_1 оплачував комунальні послуги за спірну квартиру (а.с. 88-114), мав від неї ключі. 
Станом на день розгляду справи ОСОБА_1 не проживає у квартирі сина, ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , як і не проживає у спірній квартирі.
У позовній заяві позивач стверджує, що укладаючи 27.05.2021 договір дарування квартири, він помилився щодо обставин, які мають істотне значення. На момент укладення оспорюваного договору усі його істотні умови позивач вважав не принциповими, оскільки не було підстав недовіряти єдиному рідному сину, який забезпечений житлом в достатній кількості і не залишить рідного батька доживати старість на вулиці.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Помилка – це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін (постанова Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19).
Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику (постанова Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17). 
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та зазначено, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, – неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування (постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справі № 465/826/13-ц, від 03 травня 2018 року у справі № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19).
Аналогічні правові висновки зазначені в постановах Верховного Суду від 05 березня 2025 року в справі № 442/1932/23, від 03 вересня 2025 року в справі № 303/5688/20.
У постанові від 28 серпня 2025 року у справі № 212/4739/23 Верховний Суд вказав, що кваліфікація договору дарування як такого, що вчинений під впливом помилки, можлива за умови неправильного сприйняття дарувальником обставин вчинення ним цього правочину, які вплинули на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Для цього суд бере до уваги не тільки те, що сторони прочитали текст оспорюваного договору дарування й отримали роз`яснення його суті від нотаріуса, а й вік позивача, його стан здоров`я, потребу у догляді та сторонній допомозі, відсутність фактичного передання майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваним, продовження користування ним цим майном після укладення договору дарування тощо.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він є особою похилого віку, за станом здоров`я потребує стороннього догляду і матеріальної допомоги, укладаючи з відповідачем договір дарування належної йому на праві власності квартири, вважав, що укладає договір довічного утримання, тому помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним та ОСОБА_2 . 
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на час укладення договору дарування (27.05.2021) позивач в дійсності не мав наміру укладати саме договір дарування. Доказів, які б свідчили про досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, відповідач суду не надав. Вік дарувальника на момент укладення оспорюваного договору становив майже 70 років, а відомостей про те, що на час укладання договору дарування позивач не потребував опіки, відповідачем надано не було. Позивач не усвідомлював правову природу правочину та не мав наміру подарувати свою квартиру відповідачу, своєму сину. Існування неприязних стосунків з обдарованою особою свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення ним правочину 27.05.2021.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент укладення оспорюваного договору дарування позивач був особою похилого віку, що саме по собі є обставиною, яка об`єктивно впливає на здатність особи повною мірою усвідомлювати зміст та правові наслідки вчинюваних дій. При цьому матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність у позивача потреби в сторонньому догляді або допомозі, тоді як сам позивач послідовно зазначав про наявність такої потреби.
Суду не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що позивач мав інше власне житло, яким він би міг користуватися та розпоряджатися на власний розсуд як місцем свого постійного проживання без огляду на дозвіл відповідача. Відтак спірна квартира обґрунтовано розглядається як єдине житло позивача. 
З огляду на зазначені обставини, колегія суддів доходить висновку, що дійсні наміри позивача були спрямовані не на безоплатне відчуження належного йому майна, а на укладення договору довічного утримання (догляду), який би забезпечував йому належні умови проживання та матеріальну підтримку.
Таким чином, встановлені у справі обставини в їх сукупності свідчать про наявність істотної помилки позивача щодо правової природи спірного правочину. Така помилка була зумовлена його похилим віком, відсутністю іншого житла, що дає підстави для застосування положень ст. 229 ЦК України та визнання договору дарування недійсним.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість встановлених судом першої інстанції обставин справи 

Суд першої інстанції встановив, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 продовжував проживати у спірній квартирі. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що зазначені дані не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються доказами, наявними в матеріалах провадження.
Зокрема, у самій позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що з 1976 по 2003 рік він проживав за адресою: АДРЕСА_1 , а з 2003 року по 25.09.2024 – за адресою: АДРЕСА_2 . 
У судовому засіданні як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції, зокрема, представник позивача пояснював, що ОСОБА_1 проживав у квартирі сина ( АДРЕСА_2 ), а спірну квартиру здавав в оренду і від цього отримував дохід. 
Водночас встановлені неточності (помилковості) окремих фактичних обставин самі по собі не тягнуть автоматичного скасування висновків суду першої інстанції у цілому. Апеляційний суд виходить із того, що такі неточності істотно не вплинули на правильність вирішення спору по суті та не спростовують ключових висновків суду першої інстанції, зокрема щодо наявності у ОСОБА_1 волевиявлення, спрямованого на укладення договору довічного утримання (догляду), а не договору дарування, що свідчить про невідповідність внутрішньої волі та зовнішнього її вираження в оспорюваному правочині. Також така неточність не впливає на правильність висновку суду, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 був особою похилого віку, що об`єктивно могло впливати на його здатність повною мірою усвідомлювати та належно сприймати зміст правочину та роз`яснення, надані нотаріусом.
Колегія суддів враховує, що як із доводів апеляційної скарги, так і з пояснень представника позивача слідує відсутність реального переходу володіння та користування спірною квартирою до відповідача після укладення договору дарування. Позивач і надалі фактично розпоряджався спірною квартирою, зокрема передавав її в оренду, що не заперечується сторонами, отримував від цього дохід та використовував його на власний розсуд, сприймаючи такі кошти як форму забезпечення за домовленістю сторін щодо довічного утримання (догляду). 
Позивач на момент укладення оспорюваного правочину продовжував проживати у квартирі сина, проте фактично продовжував користуватись спірною квартирою шляхом передачі її в оренду і таким чином отримуючи матеріальне утримання, з дозволу власника ОСОБА_2 . 
Матеріалами справи підтверджується, що саме позивач здійснював оплату комунальних послуг за адресою спірної квартири. Сторонами не заперечувалося, що позивач мав ключі від спірної квартири, мав вільний до неї доступ. Тобто фактично передача самої квартири не відбулася, а позивач, передаючи її в оренду з дозволу відповідача, таким чином здійснював своє матеріальне утримання, що і розцінював як довічне утримання з боку сина. 
Така поведінка сторін свідчить про відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному. 
Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги в частині тверджень про те, що ОСОБА_1 проживав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 2016 року, у зв`язку з чим спірна квартира на момент укладення договору дарування не була його єдиним житлом. 
Такі доводи не мають визначального значення для правильного вирішення спору та не спростовують установлених судом обставин, з огляду на таке.
З матеріалів справи слідує, що позивач формально усвідомлював факт підписання договору дарування, однак був переконаний, що за своєю правовою природою між сторонами досягнуто домовленості про укладення договору довічного утримання (догляду). Зокрема, передбачалося, що відчуження квартири здійснюється в обмін на забезпечення за позивачем права довічного проживання у квартирі відповідача та надання відповідачем необхідної матеріальної допомоги. 
При цьому, ОСОБА_1 був знятий із реєстрації 26.09.2024 за адресою: АДРЕСА_2 за ініціативою відповідача, що фактично позбавило його можливості користуватися цим житлом.
Унаслідок відчуження спірної квартири та зняття позивача з реєстрації за місцем його фактичного проживання у квартирі сина, позивач об`єктивно втратив можливість користуватися квартирою сина, як місцем свого постійного проживання, що суперечило його очікуванням та попереднім домовленостям із відповідачем.
Таким чином, посилання апелянта на наявність у позивача іншого місця реєстрації та проживання не спростовують висновків суду першої інстанції щодо дійсної волі сторін та характеру спірних правовідносин, а відтак не можуть бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення. Доводи апеляційної скарги не містять переконливих аргументів, які б спростовували обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо правової кваліфікації спірних правовідносин та встановлення дійсної волі позивача.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що виникнення суперечностей і конфліктів між дарувальником та обдаровуваним щодо умов використання майна, яке було предметом договору дарування, після укладення договору не може бути підставою для визнання договору недійсним та посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 24 березня 2021 року у справі № 713/883/19 та постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 306/1473/16-ц. 
Так, у постанові від 24 березня 2021 року Верховний Суд зазначив, що подальше виникнення між сторонами суперечностей чи конфліктів щодо користування майном, яке було предметом договору дарування, саме по собі не є підставою для визнання такого договору недійсним.
У свою чергу, у постанові від 24 жовтня 2018 року Верховний Суд дійшов висновку, що наявність неприязних відносин між дарувальником та обдарованим після укладення договору не свідчить про наявність помилки дарувальника на момент вчинення правочину та не може бути самостійною підставою для його скасування, зокрема після спливу значного проміжку часу.
Разом із тим наведені правові висновки підлягають застосуванню з урахуванням фактичних обставин кожної конкретної справи. У справі, що переглядається, спір не зводиться виключно до виникнення конфліктних відносин між сторонами після укладення договору дарування, а стосується встановлення дійсної волі позивача на момент укладення правочину та відповідності її зовнішньому волевиявленню. Отже, посилання апелянта на вказану судову практику не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки фактичні обставини цієї справи є відмінними та потребують самостійної правової оцінки.

Щодо доводів відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності

Особа, яка вважає, що її права або інтереси порушені, може звернутися до суду за їх захистом лише в межах визначеного законодавством строку.
Статтями 256-258 ЦК України унормовано, що позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.
Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин (постанова Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 442/1932/23).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1, 5 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263, 264 ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме, продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року вказаним Законом. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово продовжувався і триває надалі.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024 року, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився.
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 липня 2025 року в справі № 903/602/24 зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року – на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року – на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
04 вересня 2025 року набув чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025, який відновлює перебіг строків позовної давності. З розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено норму, що зупиняла строки на час воєнного стану (пункт 19).
Договір дарування квартири між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено 27 травня 2021 року. Позивач звернувся до суду першої інстанції 4 грудня 2024 року, тобто ще до відновлення перебігу позовної давності. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що звернення до суду відбулося в межах установленого законом строку позовної давності. Відтак підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні, оскільки право на судовий захист було реалізовано своєчасно, з урахуванням особливостей перебігу та відновлення відповідного строку.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 375 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення підлягає залишенню без змін.

Висновки суду щодо судових витрат
В апеляційній скарзі заявник зазначає, що справа має ознаки типової та незначної складності. У зв`язку з цим він вважає, що розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції є явно завищеним та необґрунтованим.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зазначена правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням характеру спірних правовідносин, складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг, витраченого часу, а також значення справи для сторін і вимог розумності та справедливості, розмір витрат на правничу допомогу у сумі 6000 грн є обґрунтованим. Зазначена сума є співмірною зі складністю справи та фактично наданими послугами, а також відповідає критеріям реальності, дійсності та необхідності.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, то відсутні підстави для відшкодування заявнику апеляційної скарги судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. 141, 259, 367-368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником – адвокатом Шпаковим Анатолієм Олександровичем, залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 13 квітня 2026 року.

Головуючий -  	Я. Л. Петен	

Судді: А. О. Замченко 

О. М. Черних