Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27.03.2026  	Справа №607/20364/25 Провадження №2/607/2429/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючого – судді – Якімця Т.І.,
за участю секретаря судового засідання – Трембач С.О.,
за участі представника позивача – адвоката Бочана І.П.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тернопільської міської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом та
У С Т А Н О В И В :
І. Описова частина
1. Стислий зміст позовної заяви
01 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 , Тернопільської міської ради (далі – ТМР)про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що їхній сім`ї, яка складається з трьох осіб: позивача, її матері та батька, на підставі ордера № 422, серія МК, виданого на підставі рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу № 85 від 11 жовтня 1990 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету ТМР народних депутатів від 23 жовтня 1990 року, було виділено для заселення квартиру АДРЕСА_2 . Позивач вказує, що ця квартира побудована за кошти її батьків під час шлюбу, тому є їхньою спільною сумісною власністю, однак через зміни у законодавстві вони не змогли оформити право власності на квартиру через бюро технічної інвентаризації. У позові зазначено, що батько позивача пішов з сім`ї у 2013 році і весь цей час фактично не спілкувався з ними. ОСОБА_1 підкреслює, що їй невідомо де і з ким проживає батько, але він періодично навідується до квартири. Автор позову зазначає, що її мати – ОСОБА_3 – померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою вона та її син проживали на день смерті. У встановлений законом строк вона звернулася у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, проте після спливу шестимісячного строку їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючих документів на квартиру.
2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив
Відповідачі ОСОБА_2 , Тернопільська міська рада своїм правом на відзив, що передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), не скористалися.
3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.
Протокольною ухвалою від 10 грудня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Бочан І.П. позов підтримали у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, та просили його задовольнити.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 зазначив, що добре знає сім`ю позивача, відповідач тривалий час не проживав за адресою спірного об`єкта нерухомого майна; загалом свідок не бачив його близько семи–восьми років.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 вказала, що є тіткою позивачки, та підтвердила факт тривалого непроживання ОСОБА_2 за адресою спірного житла.
Представник відповідача – ТМР – в судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, проте подав заяву про розгляд справи без участі ТМР, у якій висловив позицію щодо розгляду справи за наявними в матеріалах справи документами.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.
Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи.
ІІ. Мотивувальна частина
1. Фактичні обставини встановлені судом.
17 вересня 1988 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, серія НОМЕР_1 , актовий запис № 12 (а.с. 5) та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00063068031 від 16 серпня 2025 року (а.с. 40, 41).
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_1 , батьками якої вказані: ОСОБА_2 (батько), ОСОБА_3 (мати), про що свідчить свідоцтво про народження, серія НОМЕР_2 , запис № 3177 (а.с. 6).
Згідно з ордером на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу № 422 від 26 жовтня 1990 року, виданого члену ДБК № 85 ОСОБА_2 із сім`єю з трьох осіб на право зайняття житлового приміщення, житловою площею 38 кв.м, квартира АДРЕСА_2 . Ордер виданий на підставі рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу № 85 від 11 жовтня 1990 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів від 23 жовтня 1990 року № 435. Склад сім`ї: ОСОБА_3 – дружина, ОСОБА_1 – дочка (а.с. 8).
Довідкою № Б-24/04-15 від 12 лютого 2025 року, виданою Державним архівом Тернопільської області, ОСОБА_1 надано «Архівний витяг із протоколу № 20 засідання виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів від 23 жовтня 1990 року», яким затверджено протокол загальних зборів членів об`єднаного ЖБК № 85 від 11 жовтня 1990 року про заселення 5-ти поверхового будинку на АДРЕСА_3 , згідно проведеного жеребкування; ОСОБА_2 – на квартиру АДРЕСА_4 ; склад сім`ї 3 особи; в порядку надання; з черги зняти (а.с. 9).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_3 , актовий запис № 276, виданим Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 4).
10 лютого 2025 року ОСОБА_1 подала Першій Тернопільській державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , заява № 261, спадкова справа №124/2025 (а.с. 31 зворотна сторона).
Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 80027353 від 10 лютого 2025 року, у спадковому реєстрі інформація відсутня (а.с. 32).
Як зазначено у витязі про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 80027516 від 10 лютого 2025 року була заведена спадкова справа № 73623253, номер у нотаріуса 124/2025 після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 38).
У довідці про осіб зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_5 , станом на 02 лютого 2025 року зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (а.с. 38 зворотна сторона).
Відповідно до довідки ДП «Люкс-Житло» ПП «Люкс» від 28 лютого 2025 року № 41, виданої ОСОБА_1 , про те, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ; разом з нею зареєстровані: ОСОБА_2 – батько, ОСОБА_7 – син (а.с. 7).
Як вказано у довідці ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» № 1435 від 05 серпня 2025 року, згідно обліку технічної інвентаризації ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» (м. Тернопіль) станом на 29 грудня 2012 року квартира АДРЕСА_2 не зареєстрована у м. Тернопіль (а.с. 42).
18 серпня 2025 року ОСОБА_1 подала Першій Тернопільській державній нотаріальній конторі заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , заява № 1539, спадкова справа № 124/2025 (а.с. 41 зворотна сторона).
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1419/02-31 від 18 серпня 2025 року, постановленою державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Рудніцьким А.Я., відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 13, 43).
17 вересня 2025 року ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 , інвентарна справа № 41271, на замовлення ОСОБА_2 (а.с. 10 – 12).
Згідно висновку про вартість майна квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , від 24 вересня 2025 року, ринкова вартість об`єкта оцінки становить 1 490 050 грн (а.с. 14).
2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України).
Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп).
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята).
Способи захисту у цих спірних правовідносинах визначені Цивільним кодексом України (далі – ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
2.2. Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 
Конституційний Суд України зазначив, що в приписові частини першої статті 41 Конституції України визначено тріаду правомочностей власника: володіння, користування, розпорядження, які він здійснює щодо певного майна, що йому належить на тій чи тій юридичній підставі, тому в розумінні цього припису власність, якою кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, стосується майна. Відповідно, конституційний імператив щодо непорушності права приватної власності скеровано насамперед на убезпечення власника від протиправного втручання в здійснення ним своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном вільно та на власний розсуд. (абзац одинадцятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року
№ 6-р(ІІ)/2022).
У статті 41 Основного Закону України також вказано: право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частина друга); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (частина четверта); використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома).
Головним обов`язком держави у сфері відносин власності є забезпечення захисту прав усіх суб`єктів права власності. Одним із механізмів забезпечення такого захисту є законодавче врегулювання, у межах якого чітко та вичерпно встановлено, зокрема, підстави виникнення, припинення права власності, випадки правомірного обмеження права власності, підстави і порядок здійснення такого обмеження (абзац десятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року № 6-р(ІІ)/2022).
Наведені приписи основоположного акта держави знаходять свій розвиток насамперед у нормах цивільного законодавства. 
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
2.3. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до статті 1220 ЦК України внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається її спадщина.
За частиною першою статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Статтею 1258 ЦК України визначено: спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша); кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (частина друга).
Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
2.4. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах – до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що посвідчує його право власності.
Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
У частині другій статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV (далі – Закон № 1952) вказано, що речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Частиною третьою цієї статті передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди, на час завершення спорудження будинку, регулювалася Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13 грудня 1995 року; далі – Інструкція), та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року (далі – Тимчасове положення). 
У пункті 4 Інструкції було зазначено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міського типу, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.
Згідно з пунктом 1.6 Тимчасового положення державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Державна реєстрація права користування (сервітуту) на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; довірчого управління нерухомим майном проводиться після державної реєстрації права власності на таке майно. 
Державна реєстрація прав проводиться реєстратором БТІ за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, реєстратор якого проводить державну реєстрацію прав на цей об`єкт (пункт 1.7 Тимчасового положення).
Відповідно до розділу ІІІ Інструкції про порядок оформлення права власності на будинок або домоволодіння при відсутності правовстановлюючих документів реєстрація здійснюється, зокрема, у випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих бюро технічної інвентаризації складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам; окремо складаються списки на будинки та домоволодіння, належні державним, кооперативним та громадським установам, підприємствам і організаціям – на підставі рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих про оформлення права власності на будинок (домоволодіння) власникові видається свідоцтво про це або реєстраційне посвідчення (пункт 20 Інструкції). 
Відповідно до пункту 6 Інструкції не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Тобто, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, він не підлягав державній реєстрації та на нього не виготовлялась документація про право власності.
Тож зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом № 1952.
Відповідно до статей 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України від 21 лютого 2005 року № 19-32/319 у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.
Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом № 1952, спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. 
Згідно з пунктом 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до підпункту 4.18 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Згідно з підпунктом 4.17 пункту 4 глави 10 розділу ІІ вказаного Порядку за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, дане питання вирішується в судовому порядку.
Відповідно до пункту 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону № 1952 та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу.
Статтею 31 Закону № 1952 встановлено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений – сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.
Листом Міністерства юстиції № 8.4-35//18/1 від 23 лютого 2016 року, щодо державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, збудовані до 05 серпня 1992 року, надано роз`яснення, що єдиним документом, який засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.
Згідно з положеннями пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.
Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого способу, крім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає, тому, відповідно до статті 16 ЦК України, стороною обрано належний спосіб захисту свого порушеного права.
2.5. Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі – СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
На час виникнення спірних правовідносин особисті і майнові відносини, які виникають в сім`ї між подружжям, між батьками і дітьми, між іншими членами сім`ї було унормовано Кодексом про шлюб та сім`ю України від 20 червня 1969 року № 2006-VII (далі – КпШС).
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, визнавалося його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Статтею 23 КпШС України було визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.
За статтею 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що, розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС).
За встановлених обставин, зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кожному з них належить по частки квартири.
Спадкодавець ОСОБА_3 право власності на частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м., не зареєструвала, при цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, відсутність якої не може бути підставою для позбавлення спадкоємців права на спадщину.
2.6. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України). Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну (частина перша та друга статті 1275 ЦК України).
Верховний Суд на підставі аналізу приписів ЦК України та Цивільного кодексу Української РСР 1963 року зауважував, що прирощення спадкових частин – це перехід до інших спадкоємців частки у спадковому майні спадкоємця, який відпав. Спадкоємець відпадає в разі: 1) неприйняття спадщини; 2) відмови від спадщини без вказівок на чию користь; 3) усунення від спадщини. Такий самий порядок прирощення спадкових часток передбачений і статтями 1272, 1273, частиною першою статті 1275 ЦК України (див., зокрема, постанову від 01 серпня 2018 року, справа № 127/2727/16-ц).
Суд зауважує, що відповідно до матеріалів справи ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини не звертався. З огляду на те, що він не проживав із ОСОБА_3 , що підтверджується матеріалами справи та показами свідків, згідно з приписами ЦК України він вважається таким, що не прийняв спадщину. Відтак, ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею за законом, яка звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті матері — ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняла спадщину, однак не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документа на спірне майно. У зв`язку з цим за нею слід визнати право власності на зазначене майно в порядку спадкування за законом після смерті матері.
ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви
Враховуючи вищенаведене, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача.
Розподіляючи судові витрати у вигляді судового збору, суд керується частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України, яка передбачає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Оскільки спір виник не з протиправних дій відповідачів, судові витрати покладаються на позивача.
Таким чином, судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції слід покласти на ОСОБА_1 в межах нею понесених.
Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 19, 76 – 79, 81, 89, 141, 258 – 268, 273 – 274, 352 – 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В:
1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тернопільської міської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом – задовольнити.
2. Визнати за  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) право власності на частину квартиру  АДРЕСА_2 , загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
3. Судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції слід покласти на ОСОБА_1 в межах понесених нею витрат.
4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
5. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
6. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.
7. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 15 квітня 2026 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 .
Відповідачі:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_5 .
Тернопільська міська рада Тернопільського району Тернопільської області, адреса місцезнаходження: вул. Листопадова, 5, м. Тернопіль, код ЄДРПОУ: 34334305.

Головуючий суддя	Т. І. Якімець