ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3438/26 Справа № 196/276/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Костюков Д. Г. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року м. Дніпро 

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
за участю секретаря судового засідання – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Могилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: Перша дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, -
В С Т А Н О В И Л А:
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до Могилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: Перша дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.
В обґрунтування позовної заяви зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки - ОСОБА_2 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 , видане відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 04.08.2014), якому належала земельна ділянка, розташована за адресою: с. Могилів, Царичанський район, Дніпропетровської області (колишня адреса АДРЕСА_1 ).
Факт того, що чоловіку позивачки ОСОБА_2 належала земельна ділянка підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0000327422025.
Після смерті чоловіка ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, яке складається, зокрема з земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1225683601:01:051:0010, площею 0,2500 гектарів.
Заповіт за життя? ? ОСОБА_2 не складав, а позивачка є єдиною спадкоємицею після його смерті. Згідно матеріалів спадкової справи № 633/2014, заведеної після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем ОСОБА_1 було надано до Першої дніпровської державної нотаріальної контори Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на ім`я ОСОБА_2 28 липня 1992 року Могилівською с/Радою народних депутатів Царичанського району, Дніпропетровської області, на підставі рішення Могилівської сільської Ради народних депутатів Царичанського району Дніпропетровської області від 02.03.1992 року № 04/32, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №0020.
28.09.2024 Першою Дніпровською державною нотаріально конторою позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки це суперечить чинним нормативно-правовим актам України, зокрема Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У зв`язку з життєвими обставинами (тривалими хворобами, похилим віком) ОСОБА_1 не встигла належним чином оформити право власності на житловий будинок. На цей час належним чином оформити правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку не є можливим, у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , зокрема чинне законодавство не передбачає можливості реєстрації права власності на нерухоме майно за померлою особою.
Крім того, виконавчим комітетом Могилівської сільської ради двічі було відмовлено позивачці у праві на власність та реєстрації права власності земельної ділянки з кадастровим номер 1225683601:01:051:0010. Підставою було те, що сільська рада не має права розпоряджатися землями приватної власності, а вирішення питання полягає в тому, що позивачці ОСОБА_1 необхідно підтвердити своє право на спадкування після смерті спадкодавця її чоловіка ОСОБА_2 .
З урахуванням викладеного, а також того, що обов`язкова реєстрація (інвентаризація) земельних ділянок у межах міст і селищ здійснюється виконавчими комітетами місцевих рад, вважає, що дозвіл Могилівської сільської ради на внесення оновлених відомостей про право власності земельної ділянки з кадастровим номером 1225683601:01:051:001 підтверджує належність земельної ділянки чоловіка позивачки та в подальшому, шляхом успадкування, як спадкодавець.
Таким чином, для подальшого утримання та збереження майна позивачу необхідно оформити право власності на спадкове майно, проте іншого шляху, окрім визнання права власності на вказаний житловий будинок в судовому порядку, не існує.
Враховуючи вищезазначене, позивачка просила суд визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві приватної власності земельної ділянки, розташованої АДРЕСА_2 , кадастровий номер 1225683601:01:051:0010, площею 0,2500 гектарів.
Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Могилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: Перша дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування – відмовлено. 
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки - ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 04 серпня 2014 року (а.с.24).
Відповідно до свідоцтва про одруження від 31.07.1966р. серія НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , 1937 р.н., та ОСОБА_4 , 1949 р.н., 31 липня 1966 року зареєстрували шлюб та пілся реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини " ОСОБА_5 " (а.с.13).
За життя померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 заповіту не складав.
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої входить, зокрема: земельна ділянка, площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до листа державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства сютиції (м.Одеса) Кравцової А.І. від 21.09.2024 №1808/02-14, згідно матеріалів спадкової справи №633/2014, заведеної після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем ОСОБА_1 було надано до Першої дніпровської державної нотаріальної контори Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею на ім`я ОСОБА_2 , виданий 28 липня 1992 року Могилівською с/Радою народних депутатів Царичанського району, Дніпропетровської області, на підставі рішення Могилівської сільської Ради народних депутатів Царичанського району Дніпропетровської області від 02.03.1992 року № 04/32, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №0020, у зв`язку з чим видати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , неможливо оскільки це суперечить чинним нормативно-правовим актам України, а саме Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не містить норм, які б передбачали державну реєстрацію права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою (а.с.11-12, 16).
Згідно з листом виконавчого комітету Могилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 19.02.2025 №228/2-9, наданого на запит представника позивачки, сільська рада не має повноважень щодо здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно. Внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна здійснюється виключно державним реєстратором на підставі належних правовстановлюючих документів. Разом з тим, ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки, а наданий витяг з Державного земельного кадастру (ДЗК) не відповідає встановленим вимогам. Використання такого документа може бути розцінене як надання недостовірної інформації, що має ознаки фальсифікації (а.с.7, 28-29).
Відповідно до довідки виконкому Могилівської сільської Ради народних депутатів від 14.02.1992р., ОСОБА_2 являється забудовником села Могилів Царичанського району. Довідка дійсна до 30 грудня 1992 року (а.с.10).
Рішенням Могилівської сільської Ради народних депутатів (п`ята сесія двадцять першого скликання) від 02.03.1992р. №04/44 "Розгляд заяви про виділення земельної ділянки для будівництва гр. ОСОБА_2 " вирішено виділити земельну ділянку, згідно генплана планіровки та забудови, гр-ну ОСОБА_2 в АДРЕСА_3 , площею 0,25 га (а.с.20).
Відповідно до Акту встановлення меж ділянки в натурі від 08.04.1992р., ОСОБА_2 встановлені в натурі межі земельної ділянки при відведенні в землекористуванні Могилівської сільської Ради народних депутатів Царичанського району площею 0,25 га в довічне успадковане володіння (а.с.15, 17, 25).
Також, стороною позивачки надана копія Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею на ім`я ОСОБА_2 , виданого 28 липня 1992 року Могилівською с/Радою народних депутатів Царичанського району, Дніпропетровської області, на підставі рішення Могилівської сільської Ради народних депутатів Царичанського району Дніпропетровської області від 02.03.1992 року № 04/32, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №0020 (а.с.21-22).
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 20.08.1992р., ОСОБА_2 сплачено 997 рублів за відвід земельної ділянки та видачу державного акту на землю (а.с.10).
Згідно квитанцій №025856 від 24.11.1997 та №042981 від 22.05.1996, ОСОБА_2 сплачувалися грошові кошти за земельну ділянку в сільську раду (а.с.10).
Рішенням виконавчого комітету Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області №62 від 16.07.2021, за заявою ОСОБА_1 уточнено адресу земельної ділянки, належної померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , а саме: з " АДРЕСА_1 " на: " АДРЕСА_1 " (а.с.26).
Як вбачається з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,2500 га, кадастровий номер 1225683601:01:051:0010 виготовлена ТОВ "Дніпроленд" 08.06.2021. Орган, який зареєстрував земельну ділянку - відділ у Теплицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, дата державної реєстрації земельної ділянки - 11.08.2021. Вид права - право власності. Власник - ОСОБА_2 реквізити документа, що посвідчує особу - НОМЕР_1 виданий Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 04.08.2014. Документ, що посвідчує право - Державний акт від 28.07.1992 0020 (а.с.30-38).
Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Могилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №203 від 17.04.2025, за адресою АДРЕСА_2 знаходиться житловий будинок у власності ОСОБА_6 , 1999 р.н., згідно Договору купівлі-продажу від 19.08.2019 (зареєстровано в реєстрі за №284) (а.с.54-59).
Рішенням виконавчого комітету Могилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №65 від 23.06.2025р. за заявою ОСОБА_1 змінено адресу земельної ділянки кадастровий номер 1225683601:01:051:0010, що належить померлому чоловікові заявника ОСОБА_2 на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за номером НВ-0522350582021 від 11.08.2021, де вказана адреса АДРЕСА_1 , на адресу: АДРЕСА_2 , де фактично розташована дана земельна ділянка (а.с.93) .
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою обраний неналежного спосіб захисту. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
За змістом статей 6, 67 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення особистого підсобного господарства; будівництва та? обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Громадянам Української РСР за рішенням? ? сільської, селищної, міської? ? Ради народних депутатів у довічне успадковуване володіння надаються земельні ділянки для? ? будівництва? ? індивідуальних? ? жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.
Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.
ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.
При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.
Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.
Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні,? ? на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у? ? законодавстві? відповідного механізму? ? переоформлення? ? громадяни? ? не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк,? ? про? ? що? ? свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний? ? факт.? ?
Конституційний Суд України визнав такими, що не? ? відповідають? ? Конституції? України (є неконституційними), положення:
- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного? ? користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного? ? законодавчого,? ? організаційного? ? та фінансового забезпечення;
- пункту 6 Постанови? ? Верховної? ? Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII? ? з наступними змінами в частині? ? щодо? ? втрати? ? громадянами, підприємствами, установами і? ? організаціями? ? після? ? закінчення? ? строку? ? оформлення права? ? власності? ? або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.
На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.
Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.
При цьому згідно із частиною 2 статті 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
Крім того, відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Отже, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №368/54/17 та постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі №697/2010/21.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.).
Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка посилалася на те, що державним нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на це майно у зв`язку з відсутністю в Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" норм, які б передбачали державну реєстрацію права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Як встановлено позивачка звернулася до суду з позовною вимогою про визнання права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, яка належала померлому спадкодавцю на підставі права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою.
Однак, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння і саме таке право входить до складу спадщини.
Більш того суд зауважує, що чинним законодавством не передбачена в порядку спадкування зміна правового статусу земельної ділянки з довічного успадковуваного володіння на право приватної власності.
Враховуючи вище зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з огляду на обрання позивачкою неналежного способу захисту.
Належним способом у цій категорії справ є вимога про визнання права довічного успадковуваного володіння в порядку спадкування, а не права власності.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2025 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 01 квітня 2026 року.
Повний текст постанови складено 02 квітня 2026 року.
Судді: