ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 квітня 2026 року м. Житомир справа № 240/21318/25
категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О. Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,
встановив:
До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь Військової частини НОМЕР_1 грошових коштів у сумі 12505,36 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що за результатом службового розслідування на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 14 травня 2025 року № 5706 встановлено, що 11 жовтня 2022 року колишній старшина 1 навчальної роти 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 штаб-сержант ОСОБА_2 перебував у стані алкогольного сп`яніння на території Військової частини НОМЕР_1 , що було засвідчено висновком КУ Обласного медичного спеціалізованого центру Житомирської обласної ради від 11 жовтня 2022 року № 1751 та про що тимчасово виконуючим обов`язки командира окремої роти СКПС Військової частини НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 було складено протокол від 12 жовтня 2022 року № 136 про військове адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 172-20 КУпАП з подальшим направленням протоколу до Богунського районного суду м. Житомира для притягнення до адміністративної відповідальності. Попри це, 08 листопада 2022 року за підписом командира НОМЕР_2 навчального батальйону підполковника ОСОБА_4 було подано рапорт (вх. № 8816) про преміювання особового складу навчального батальйону за жовтень 2022 року із включенням до преміювання у розмірі 100 % штаб-сержанта ОСОБА_2 .
Таким чином, за результатом службового розслідування було видано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 05 липня 2025 року № 3819, відповідно до якого на колишнього військовослужбовця підполковника ОСОБА_1 внаслідок неналежного виконання службових обов`язків було віднесено завдані державі збитки у розмірі переплати премії штаб-сержанту ОСОБА_2 у сумі 12505,36 грн.
Ухвалою суду від 08 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідачем 17 вересня 22025 року подано суду копію квитанції АК КБ ПриватБанк від 17 вересня 2025 року за № 2.312551773.1 про сплату 12505,36 грн з призначенням платежу "Переплата г/з ОСОБА_5 за 2022 рік згідно з Актом КРУ та наказом командира В/ч НОМЕР_1 від 05 липня 2025 року № 3819" разом із заявою про закриття провадження у справі у зв`язку з примиренням сторін та відсутністю спору.
Ухвалою суду від 06 квітня 2026 року заяву ОСОБА_1 про закриття провадження у справі залишено без задоволення.
Разом з тим, вирішуючи спір у цій справі суд зазначає про таке.
Проходження військової служби в Збройних Силах України врегульовано Законом України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі - Закон № 2232-ХІІ), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (надалі - Положення № 1153/2008), Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (надалі - Статут).
Згідно зі статтею 26 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України від 03 жовтня 2019 року № 160-ІХ "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" (надалі - Закон № 160-ІХ).
Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону № 160-IX визначено, що матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 3 Закону № 160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.
Як визначено у частині першій статті 7 Закону № 160-IX розмір завданої шкоди встановлюється за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку з урахуванням цін, що діють на період розгляду питання про притягнення особи до матеріальної відповідальності. У разі відсутності таких даних розмір шкоди визначається суб`єктами оціночної діяльності відповідно до законодавства або за рішенням суду.
Згідно з частинами другою, шостою, сьомою статті 8 Закону № 160-IX у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.
Наказ доводиться до винної особи під підпис.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 160-IX відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
Як встановлено у частині першій статті 12 Закону № 160-IX у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Визначаючись у вирішенні спору у цій справі суд виходить з того, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи, яке має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Це висновується із того, що ухвалення судового рішення в публічно-правовому спорі про задоволення позову спрямоване на те, щоб відновити права, свободи чи інтереси особи - позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі № 620/3527/20 зазначено, що в контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.
Законний інтерес може бути захищено судом, якщо позивач вважає, що його законний інтерес, за захистом якого він звернувся до суду: а) порушено (щодо протиправних діянь, які мали місце і припинилися) або б) порушується (щодо протиправних діянь, які тривають); або в) створюються перешкоди для його реалізації (щодо протиправних діянь, які тривають і є перешкодами для реалізації права в теперішньому або в майбутньому часі) або г) мають місце інші ущемлення законних інтересів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2023 року у справі № 990/131/22 наголосила на тому, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають внаслідок протиправних дій або рішень. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом, а тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі № 826/16994/15).
Верховний Суд наголошував, що обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Доказами в матеріалах справи підтверджено сплату відповідачем заборгованості в сумі 12505,36 грн, що також підтверджено й позивачем випискою по рахунку Військової частини НОМЕР_1 з відповідним призначенням платежу щодо погашення спірної заборгованості ОСОБА_1 , наданої суду на виконання ухвали від 23 вересня 2025 року про витребування доказів.
За таких обставин, суд зазначає, що оскільки наслідком розв`язання публічно-правового спору по суті має бути захист порушеного суб`єктивного права позивача, а спірна заборгованість погашена відповідачем, матеріально-правовий інтерес, як, власне, і порушене право позивача, що потребує судового захисту, наразі відсутні.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту у визначений законодавством спосіб, встановлюється при розгляді справи по суті, та є самостійною та достатньою підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість позовних вимог, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
вирішив:
У задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення грошових коштів у сумі 12505,36 грн відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

06.04.26