КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6437/2026
Справа № 759/25388/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

22 квітня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Бабич Н.Д. в м. Київ 08 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

В жовтні 2025 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, просив розірвати шлюб, укладений ним з ОСОБА_1 , зареєстрований 17 липня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1322, покласти на позивача судові витрати.
Позов мотивував тим, що 17 липня 2014 року зареєстрував шлюб з відповідачем, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис № 1322 про шлюб, від шлюбу мають двоє дітей. Впродовж останніх кількох років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення подружніх відносин, починаючи з 06 липня 2025 року в зв`язку з виїздом ОСОБА_1 на постійне місце проживання до рф, де проживають її батьки, наміру повертатися в Україну відповідач не має. Спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети. Причина розірвання шлюбу - протилежні погляди на шлюб, сім`ю та обов`язки. Постійні суперечки мають негативний вплив на їхніх дітей. Його намагання налагодити подружні відносини з дружиною виявилися безуспішними, примирення вважає неможливим. Збереження шлюбу суперечило б його інтересам та інтересам дітей. Спору щодо місця проживання дітей, їх виховання та утримання, щодо розподілу майна немає.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2025 року позов задоволено, шлюб, зареєстрований ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , 17 липня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1322, розірвано.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2025 року, надати сторонам у справі строк на примирення три місяці та для повідомлення та роз`яснення дітям про намір батька покинути сім`ю, ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалась на те, що судовий розгляд справи не проводився, сторони не брали участі у розгляді справи, відповідач не подавала своїх заперечень і відзиву, у рішенні судом неправильно встановлені обставини на підставі недостовірних, неправдивих пояснень, наданих виключно позивачем, та обставин, які не заявлялися жодною зі сторін при тому, що суд такі обставини встановив, посилаючись на визнання даних обставин сторонами, і такі висновки можуть бути використані в інших спорах та не підлягатимуть оскарженню
Вказувала, що про подання позову нічого не знала, повісток від суду не отримувала, відповідно було усунута від права, якими наділена згідно ст. 3 ЦК України. Позивач знає телефон відповідача, мав надати суду, а суд у свою чергу мав надіслати судову повістку засобами зв`язку на її номер.
Вказувала, що суд вийшов за межі позову, збирав докази за власною ініціативою, не зазначивши у рішенні про джерело отримання таких власних доказів. За відсутності жодного судового засідання та слухання справи, ухвалення рішення лише на підставі позовної заяви, суд встановив обставини, які відсутні в доданих документах, та поклав їх в основу свого рішення.
Повідомляла, що є внутрішньо переміщеною особою, не проживає із дітьми у м. Києві, про що позивачу достовірно відомо, відтак справа про розірвання шлюбу розглянута не за місцем фактичного проживання. Від початку війни, на третій день, подружжя спільно вирішило, що дружина із дітьми виїдуть у Чернівецьку область і будуть проживати у батьків позивача. Позивач працює і приїздить до них у вихідні, 2-3 рази на місяць, у 2025 році позивач став приїздити рідше. Подружжя зареєстроване у м. Києві, спочатку проживали у орендованій квартирі, батько відповідача допомагав матеріально, жили дружно, вінчалися, планували жити спільно. Останній рік позивач став вживати алкогольні напої, сідати за кермо у нетверезому стані, брати в авто із собою дітей, на що відповідач робила зауваження, такі обставини позивач називає сварками. Однак діти мають знати дійсні причини розірвання шлюбу, а саме, що у 2025 році позивач став багато вживати алкоголь, не ночував дома, дружині казав неправду, коштів на ведення спільного господарства майже не надавав. 
Зазначала, що позивач ввів суд в оману, зазначивши про те, що спільне життя не склалося. Подружжя має двох малолітніх дітей, 9 та 7 років, народженню дітей сприяли дружні стосунки сторін, глибокі щирі почуття один до одного, бажання мати та виховувати спільних дітей. Відповідач працювала, була у декретній відпустці, коли діти були маленькими. Також сторони спільно вкладають кошти у будівництво квартири, отримання якої сторони очікують в 2026 році.
Наголошувала, що в умовах воєнного стану багато сімей вимушено проживають окремо, але спільне господарство є поняттям, ширшим за спільне проживання, і ця обставина також не відповідає дійсності, і у суду відсутні докази того, що сім`я не веде спільного господарства.
Не погоджувалася з встановленими судом обставинами щодо причин розпаду сім`ї, заперечувала дані факти, зазначала, що суд не отримав даних пояснень від відповідача, встановив фактичні обставини на підставі відсутніх доказів у справі. Вказувала на суперечливість висновків суду, зазначала, що у випадку непідтримання шлюбних стосунків унеможливлюються і сварки між подружжям.
Зазначала, що висновки суду про те, що тривалий час шлюбні відносини не підтримуються, вигадані судом, адже сторони про це не заявляли, а у суду відсутні докази про це. Вказувала, що це прямо суперечить аргументам позивача про те, що шлюбні відносини не підтримуються з липня 2025 року, а відповідач, яка не знала про подання позову про розірвання шлюбу та виховує спільних дітей, спілкується з позивачем та вирішує спільні питання, в тому числі щодо скорого набуття у власність спільної квартири, навчання дітей тощо, при цьому нібито тривалий час не підтримує шлюбні відносини.
Вважала, що судом встановлено обставину відсутності спільного господарства та шлюбних відносин на підставі доказів, зібраних судом самостійно, оскільки сторони будь-які докази суду не надавали і відповідач ці обставини не визнає.
Звертала увагу, що подружжя має двох малолітніх дітей, ця обставина повинна враховуватися судом та підлягає вирішенню питання, з ким будуть проживати діти та за які кошти утримуватися.
Вказувала, що діти не знають про розірвання шлюбу. Відповідач має повідомити дітей про намір батька покинути сім`ю, що батько залишає не тільки дружину, а й дітей без квартири, у яку сім`я десять років спільно вкладала кошти. Для усвідомлення рішення позивача покинути дружину і дітей потрібен час, як і для того, щоб підготувати дітей для цього.
Вказувала, що підлягає скасуванню встановлена судом обставина, що сторони тривалий час шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. Підлягає встановленню факт, що подружжя проживає (та проживало у шлюбі) спільно, веде господарство. Позивач вважає, що збереження шлюбу неможливе, відповідач вважає, що шлюб може бути збережено і це відповідає інтересам обох сторін та їх дітей. Повинні бути скасовані явні помилки у судовому рішенні, неправдиві обставини, встановлені судом, про те, що нерідко були присутні сварки.
Зазначала, що в позові слід відмовити з підстав невирішення питання щодо проживання та забезпечення сторонами їхніх малолітніх дітей.
З метою дотримання під час розгляду даної справи принципу законності та справедливості підлягає врахуванню судова практика та позиція Верховного Суду, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 січня 2019 року в справі № 11-864сап18 та від 11 квітня 2019 року в справі № 11-121сап19 щодо справедливого судового рішення.
Стверджувала, що має право бути присутньою у суді, захищати свої права, надати докази, що стосуються її прав.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання з`явилася представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. Позивач ОСОБА_3 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлений шляхом направлення судової повістки-повідомлення через електронний суд. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності позивача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Крім того, разом із апеляційною скаргою ОСОБА_1 подала клопотання про надання строку на примирення, посилаючись на те, що відповідач переконана, що збереження шлюбу можливе та відповідатиме інтересам двох малолітніх дітей, які прив`язані до батька, весь час з дня звернення з позовом про розірвання шлюбу позивач не повідомляв сім`ю про розірвання шлюбу, опікується дітьми та допомагає вести спільне господарство. Вважала, що намір розірвати шлюб виник спонтанно і позивачу соромно повідомляти про це дружині і дітям, відтак строк на примирення є тим засобом, що може відновити відносини у сім`ї. Просила надати сторонам у справі строк на примирення три місяці, зупинивши апеляційне провадження в справі.
В судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримала зазначене клопотання і просила його задовольнити.
Вирішуючи дане клопотання, апеляційний суд врахував, що апеляційну скаргу подано 30 грудня 2025 року, апеляційне провадження відкрите 23 лютого 2026 року, за період часу надходження справи до апеляційної інстанції та до судового засідання, призначеного на 22 квітня 2026 року, що перевищує тримісячний строк, який відповідач просила надати для примирення, відновлення шлюбних відносин сторін не відбулося, ОСОБА_3 не подавалося до суду заяви про відмову від позову, в зв`язку з чим апеляційним судом не знайдено підстав для задоволення клопотання про зупинення провадження в справі в зв`язку із наданням строку на примирення. Крім того, апеляційним судом прийнято до уваги, що в позові ОСОБА_3 повідомляв про те, що ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до рф, і в судовому засіданні представник відповідача цих обставин не заперечувала та не пояснила, як за даних обставин між подружжям має відбутися примирення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що сторони тривалий час не проживають однією сім`єю, мають різні погляди на життя та сімейні цінності, між сторонами спору припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство, позивач наполягає на розірванні шлюбу.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 17 липня 2014 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис № 1322, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 12).
Сторони є батьками двох неповнолітній дітей, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , 2018 року народження (а. с. 14 - 20).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази, а саме копію довідки від 07 квітня 2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, згідно якої ОСОБА_1 фактично проживає/перебуває за адресою АДРЕСА_1 , а також копію договору № 84 про оплату будівництва кооперативної квартири від 23 червня 2014 року, укладеного ОСОБА_5 із ЖБК «Захисник», предметом якого є пайове фінансування ОСОБА_5 вартості будівництва без оздоблювальних робіт кімнати № НОМЕР_2 на 4 поверсі 2 секції загальною площею 37,7 кв.м. в 9-поверховому багатоквартирному жилому будинку на земельній ділянці, кадастровий номер 8000000000:63:332:0051 пл. 1,4395 га. по АДРЕСА_2 .
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Оскільки відповідач не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції, а право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, відтак прийняття доказів, наданих відповідачем, є необхідним для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи в межах апеляційного перегляду.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Аналогічні правові висновки підтримуються Верховним Судом, зокрема, в постановах від 25 липня 2018 року в справі 2-3186/11 (провадження № 61-4619св18), від 25 листопада 2018 року в справі № 308/6934/16-ц (провадження № 61-26722св18).

Судом першої інстанції встановлено, що фактичні взаємовідносини подружжя припинені, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та позивач не бажає примирення з відповідачкою.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Відтак, оскільки судом було встановлено, що розлад подружніх стосунків сторін не є тимчасовим явищем, небажання зберігати сім`ю з боку позивача, який безпосередньо в позові заперечував проти надання строку на примирення, не викликає жодних сумнівів, і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, апеляційний суд не вбачає порушення положень ст. 111 СК України судом першої інстанції, яким було ухвалено рішення про розірвання шлюбу без надання такого строку.

Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом не встановлено жодного доказу на підтвердження викладених фактичних обставин у позовній заяві в частині підстав припинення шлюбу.

Апеляційний суд виходить із того, що позивачем у позові викладені його власні суб`єктивні почуття щодо поступового погіршення сімейного життя, що призвело до фактичного припинення подружніх відносин, протилежності поглядів подружжя на шлюб, сім`ю та обов`язки, та наявності постійних суперечок, які мають негативний вплив на їхніх дітей, які не можуть бути підтверджені або спростовані будь-яким чином.

Судом першої інстанції на виконання вимог ст. 112 СК України враховано наявність у подружжя неповнолітніх дітей від шлюбу, фактичні взаємини подружжя - відсутність ведення спільного господарства і подружніх відносин, дійсні причини позову - протилежність поглядів на життя, наявність суперечок, встановлено, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які не були спростовані доводами апеляційної скарги, про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, порушить засаду добровільності шлюбу, а тому позов підлягає задоволенню.
Посилання ОСОБА_1 на явні помилки у судовому рішенні, неправдиві, на думку відповідача, обставини, встановлені судом, про те, що нерідко були присутні сварки, і що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин і не ведуть спільного господарства, висновків суду першої інстанції не спростовують відхиляються апеляційним судом.

Доводи ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, що окреме проживання сторін обумовлене поважними причинами, і що діти мають знати дійсні причини розірвання шлюбу, а саме, що у 2025 році позивач став багато вживати алкоголь, не ночував дома, дружині казав неправду, коштів на ведення спільного господарства майже не надавав, не впливають на правильність висновків суду та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Також судом не встановлено у рішенні конкретної дати припинення ведення спільного господарства, отже, встановлення даних обставин не матиме преюдиційного значення у випадку виникнення спору щодо поділу майна подружжя або у будь-яких інших спорах між ними.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі, що від початку війни дружина із дітьми проживає у батьків позивача в Чернівецькій області, а позивач працює і приїздить до них у вихідні, 2-3 рази на місяць, відповідач вирішує спільні питання, в тому числі щодо скорого набуття у власність спільної квартири, навчання дітей, не спростовують вмотивованих висновків суду першої інстанції, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сім`я фактично розпалась, збереження сім`ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідатиме взаємним інтересам сторін, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо наявності взаємовідносин між сторонами на даний час, і що судом першої інстанції самостійно було зібрано докази у даній справі, зводяться до припущень, що не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.
Доводи апеляційної скарги, що при ухваленні рішення судом не було вирішено питання щодо проживання та утримання сторонами їх неповнолітніх дітей, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про доведеність та обґрунтованість позову про розірвання шлюбу та необхідність його задоволення. 

Апеляційний суд враховує, що такі обставини безпосередньо не входять до предмету доказування у справах про розірвання шлюбу, і ОСОБА_1 у випадку такої необхідності не позбавлена можливості звернутися до суду з власним позовом про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на їх утримання.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що справу розглянуто не за місцем її фактичного проживання як внутрішньо переміщеної особи, а саме АДРЕСА_1 , на підтвердження чого відповідачем надано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, апеляційний суд враховує наступне. Як вбачається із довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, дана довідка видана 07 квітня 2022 року, позивач звернувся із позовом в жовтні 2025 року, обґрунтувавши підставність розгляду справи реєстрацією відповідача в м. Києві, Святошинський район, актуальних доказів реєстрації місця проживання на спростування обставин, викладених позивачем, відповідачем не надано. Відтак, апеляційним судом не встановлено порушення правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Крім того, в судовому засіданні представник відповідача підтвердила обставини, викладені позивачем в позові, про те, що відповідач з 06 липня 2025 року виїхала на постійне місце проживання до рф в на час розгляду справи перебуває там.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права і розгляд справи у відсутності відповідача, не повідомленої належним чином про дату, час і місце засідання суду, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 736 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційний суд враховує, що розгляд даної справи здійснено судом в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, що відповідає положенням ч. 4 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, а відтак судом правомірно не здійснювалося повідомлення сторін про дату, час і місце судового засідання.
При цьому, оскільки згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру на запит суду відомості про місце реєстрації ОСОБА_1 відсутні (а. с. 27), судом першої інстанції було направлено копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами на поштову адресу відповідача, вказану у позовній заяві, за останнім відомим місцем реєстрації, а також повідомлено відповідача про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а. с. 31), що відповідає положенням ч. 11 ст. 128 ЦПК України. 
При цьому апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі відповідачем зазначено адресу реєстрації АДРЕСА_1 , куди і направлялася судом першої інстанції поштова кореспонденція (а. с. 34).

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.