Справа № 462/7411/24 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/994/25 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 березня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
при секретарі: Л.М. Чиж
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 28 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, - 

в с т а н о в и в: 

24 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №4649/2024/4639388 від 29.05.2024 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на автомобіль Toyota Land Cruiser 200, д.н.з. НОМЕР_1 (VIN-код НОМЕР_2 ). 
Позов обґрунтовував тим, що з 25 квітня 2024 року у провадженні Залізничного районного суду міста Львова перебуває справа №462/3537/24 за його позовом до ОСОБА_3 про стягнення 35 000 доларів США, переданих відповідачу на виконання умов укладеного між ними попереднього договору. 26.04.2024 року ним було подано заяву про забезпечення позову у справі №462/3537/24, яку постановою Львівського апеляційного суду від 13.08.2024 року було задоволено та накладено арешт на майно ОСОБА_3 , а саме земельну ділянку з кадастровим номером 4610165500:05:001:0899, площею 0,0039 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ; земельну ділянку з кадастровим номером 4610165500:05:001:0838, площею 0,003 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ; земельну ділянку з кадастровим номером 4610165500:05:001:0758, площею 0,0014 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ; автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, д.н.з. НОМЕР_1 (VIN-код: НОМЕР_2 ). За час перебування справи №462/3537/24 за його заявою про забезпечення позову у провадженні Львівського апеляційного суду ОСОБА_3 29.05.2024 року відчужив автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, д.н.з. НОМЕР_1 , уклавши договір купівлі-продажу №4649/2024/4639388 від 29.05.2024 року зі своїм сином ОСОБА_4 . Зазначені дії ОСОБА_3 , на його думку, спрямовані на уникнення звернення стягнення на наявне у нього майно в порядку виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог у справі про стягнення з нього грошових коштів. Таким чином, оскаржуваний договір купівлі-продажу транспортного засобу № 4649/2024/4639388 від 29.05.2024 року укладений на його ( ОСОБА_1 ) шкоду (фраудаторний договір), оскільки у випадку ухвалення судом рішення у справі про стягнення грошових коштів на його користь, за відсутності у боржника майна, виконати таке рішення суду буде неможливо. Вважає, що сторони оскаржуваного договору купівлі-продажу транспортного засобу №4649/2024/4639388 від 29.05.2024 року «використали право на зло», що є підставою для визнання такого договору недійсним. Просив позов задоволити.
Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
У апеляційній скарзі зазначила, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, не надав правової оцінки наведеним доводам та наданим позивачем доказам, формально зіслався лише на те, що позивач не довів обставин, як б свідчили про порушення його прав оскаржуваним правочином. При цьому, суд не врахував, що оскаржуваний правочин було укладено після звернення ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з нього заборгованості, що свідчить про вчинення боржником умисних дій, спрямованих на зменшення його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми забезпечувального платежу за попереднім договором купівлі-продажу від 23.04.2021 року. Крім того, суд не звернув уваги, що належне боржнику майно - автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, д.н.з. НОМЕР_1 , на підставі оспорюваного договору було відчужене його близькому родичу (сину) - ОСОБА_4 , що додатково свідчить про недобросовісність дій ОСОБА_4 під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів. Оскільки на даний час новим власником автомобіля TOYOTA LAND CRUISER 200, д.н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_5 , невизнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу призведе до втрати позивачем можливості реалізувати наявне у нього право на повернення коштів у справі № 462/3537/24. Разом з тим, 01.05.2024 року ОСОБА_3 відчужив наявне у нього і інше майно, а саме земельну ділянку і житловий будинок, що були предметом попереднього договору купівлі-продажу, укладеного між ним та ОСОБА_1 , подарувавши зазначене нерухоме майно дружині ОСОБА_6 . Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задоволити.
У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили скаргу задоволити.
Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 проти скарги заперечила.
В судове засідання, призначене на 24.02.2026 року, ОСОБА_4 та його представник - Гут Е.З. не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Відтак, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності по наявних матеріалах справи, зважаючи на тривалість розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів. 
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.
Згідно ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. 
При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).
У постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Судом встановлено, що 23.04.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено попередній договір, згідно якого ОСОБА_3 прийняв на себе зобов`язання продати, а ОСОБА_1 купити житловий будинок та земельну ділянку за ціною еквівалентною 83 000 доларів США з оплатою цієї суми у гривнях за офіційним курсом НБУ на день укладення основного договору купівлі-продажу. 
У рахунок належних за основним договором платежів, на підтвердження зобов`язання і забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх дійсних намірів щодо купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки та своєї платіжної спроможності, ОСОБА_1 , за домовленістю сторін, до підписання попереднього договору, сплатив ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 982 247 грн, що становить еквівалент 35 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день платежу (а.с. 13-16).
У зв`язку з невиконанням відповідачем покладених на нього зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу, 25.04.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з нього в його користь 35 000 доларів США (справа №462/3537/24).
Постановою Львівського апеляційного суду від 13.08.2024 року у справі №462/3537/24 накладено арешт із забороною ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам, що діють в його інтересах та/або за його дорученням, вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження відповідних об`єктів на таке майно: земельну ділянку кадастровий номер 4610165500:05:001:0899 площею 0,003 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ; земельну ділянку кадастровий номер 4610165500:05:001:0838 площею 0,0039 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ; земельну ділянку кадастровий номер 4610165500:05:001:0758 площею 0,0014 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ; автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, д.н.з. НОМЕР_1 (VIN-код: НОМЕР_3 ) (а.с. 21-24).
06.09.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Меленчуком В.І. винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_3 у ВП №75989712, якою накладено арешт на автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, д.н.з. НОМЕР_1 (VIN-код: НОМЕР_3 ) (а.с. 25).
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, 29.05.2024 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу №4649/2024/4639388 транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 200, д.н.з. НОМЕР_1 (VIN-код: НОМЕР_2 ). (а.с. 18-19).
У подальшому, зазначений автомобіль ОСОБА_8 було відчужено на підставі договору купівлі-продажу №8496/24/000805 від 03.10.2024 року ОСОБА_5 .
Звертаючись з позовом про визнання договору купівлі-продажу №4649/2024/4639388 автомобіля TOYOTA LAND CRUISER 200, д.н.з. НОМЕР_1 недійсним, позивач зазначав про фіктивність оспорюваного правочину, укладеного ОСОБА_3 з метою зменшення його платоспроможності, та покликався на норми ст. 234 ЦК України.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності свідчили про недійсність (фіктивність) правочину, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки для визнання правочину недійсним (фіктивним) необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. При цьому, не може свідчити про недобросовісність дій відповідачів, спрямованих на відчуження та набуття у власність майна, наявність судової справи №462/3537/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, у якій Залізничним районним судом м. Львова ухвалено рішення від 05.12.2024 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Таким чином, суд вважав, що позивачем не доводено, що дії відповідачів при укладення спірного договору купівлі-продажу транспортного були направлені на фіктивний перехід права власності з метою приховати майно від можливого стягнення, оскільки як встановлено матеріалами справи, у відповідача ОСОБА_3 є інше нерухоме майно, на яке може бути звернуто стягнення в рахунок погашення його можливого боргу.
Однак, з таким висновком районного суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного. 
Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Тлумачення зазначених норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором, чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача, чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи відповідність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Верховний Суд у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 522/3541/15 (провадження № 61-31599св18) дійшов правового висновку про те, що згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
У постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 у справі №922/2878/17 зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, і в першу чергу, з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом».
Згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 зазначив, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.
Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, ОСОБА_1 посилався на зловживанням відповідачами правом на укладання договору купівлі-продажу та розпорядження власністю з метою уникнення від виконання можливого рішення суду у справі №462/3537/24 про стягнення з ОСОБА_3  35 000 доларів США забезпечувального платежу, отриманого ним відповідно до п.4.1. попереднього договору купівлі-продажу від 23.04.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
У ході розгляду справи апеляційним судом встановлено, що постановою Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі що відповідає гривневому еквіваленту 35000 доларів США за офіційним курсом долара США на час виконання рішення суду.
Враховуючи наведені обставини, можна прийти до очевидного висновку, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу транспортного засобу №4649/2024/4639388 від 29.05.2024 року - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу) використовувався ними для ухилення від повернення грошових коштів ОСОБА_1 , який на час укладення оспорюваного договору звернувся з відповідним позовом до суду. 
За таких обставин, оцінивши дії відповідачів, спрямовані на невиконання можливого рішення суду як недобросовісні, колегія суддів дійшла висновку, що такі дії були спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивача та можливості ухилення відповідача ОСОБА_3 від повернення ОСОБА_1 грошових коштів.
Наведене свідчить про наявність обставин, визначених ч. 2 ст. 13 ЦК України, а саме наявність неправомірної мети та недобросовісної поведінки, що позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання їм захисту судом.
З наведених мотивів, рішення суду слід скасувати та ухвалити у справі нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволити, Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля Toyota Land Cruiser 200, д.н.з. НОМЕР_1 (VIN-код НОМЕР_2 ), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 29.05.2024 року, №4649/2024/4639388.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
у х в а л и в: 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволити.
Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 28 лютого 2025 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про визнання договору недійсним задоволити.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля Toyota Land Cruiser 200, д.н.з. НОМЕР_1 (VIN-код НОМЕР_2 ), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 29.05.2024 року, №4649/2024/4639388.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повний текст постанови складено 06 березня 2026 року.

Головуючий:   Н.П. Крайник 

Судді:    Я.А. Левик

М.М. Шандра