ОСНОВ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ХАРКОВА

Справа № 646/4429/25 
№ провадження 2/646/1203/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2026 року      місто Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі
головуючої судді Іщенко О. В.,
секретар судового засідання Петренко А. О.,
учасники справи:
позивачка ОСОБА_1 ,
представник позивачки ОСОБА_2 ,
відповідач ОСОБА_3 ,
представник відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Основ`янського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій позивача та відповідача; заяви, клопотання учасників справи; інші процесуальні дії у справі

До Основ`янського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 з вимогою стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на навчання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразово у сумі 15 235,00 гривень.
В обгрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що між нею та ОСОБА_3 08 липня 2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб.
Від шлюбу подружжя має дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 червня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано.
Позивачка зазначає, що на теперішній час донька досягла повноліття, проте продовжує навчання на першому курсі денної форми навчання у Національному технічному університеті «Харківський політехнічний інститут» за освітньою програмою «Маркетинг». На підставі договору № 2722 від 02 вересня 2024 року про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців, вона здійснює оплату за навчання доньки у розмірі 15 235,00 гривень за кожний семестр.
При цьому позивачка уважає, що відповідач має можливість брати участь у покритті зазначених витрат, оскільки отримує заробітну плату та працює у 7-му управлінні Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, у зв`язку з чим, на її думку, може сплачувати половину додаткових витрат на дитину.
Ураховуючи викладене вище, позивачка просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь додаткові витрати за навчання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразово у сумі 15 235,00 гривень.
Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у відкритому судовому засіданні.
Засобами системи «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Бєлєвцової О. О. надійшов відзив на позовну заяву, який обгрунтований тим, що у період з квітня 2024 року по 26 січня 2025 року відповідач сплатив позивачці на утримання двох дітей грошові кошти у розмірі 225 593,37 гривень, що підтверджується доказами, долученими до відзиву на позовну заяву.
Оскільки прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років у 2024 році складав 3 196,00 гривень, розмір сплачених відповідачем у період з квітня 2024 року по 26 січня 2025 року аліментів на утримання доньки в 3-4 рази перевищував прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.
Представник відповідача наголошує, що згідно із договором про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців від 02 вересня 2024 року вартість одного семестру навчання ОСОБА_5 в Національному технічному університеті "Харківський політехнічний інститут" становить 15 235,00 гривень. Вказана сума за І семестр була сплачена позивачкою 26 серпня 2024 року, за ІІ семестр 2024-2025 навчального року - 26 лютого 2025 року. 1/2 частина вартості навчання ОСОБА_5 за один семестр складає 7 617,50 гривень, тобто, менше майже в два рази, ніж розмір сплачених відповідачем на утримання ОСОБА_5 аліментів в серпні та вересні 2024 року, а також в січні 2025 року.
Отже, сплачені відповідачем аліменти у повній мірі покривали не лише гарантований частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів, були достатніми для забезпечення харчуванням та іншими потребами, а також оплати навчання ОСОБА_5 за І та ІІ семестр 2024-2025 навчального року.
Стосовно компенсації 1/2 частини вартості навчання ОСОБА_5 за другий семестр 2024-2025 навчального року, яку біло здійснено позивачкою 26 лютого 2026 року, представник відповідача зазначає таке.
Оскільки ОСОБА_5 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутні підстави для застосування положень статті 185 Сімейного кодексу України. Обов`язку сплачувати додаткові витрати на навчання дитини після 26 січня 2025 року відповідач не має, тому, не зобов`язаний компенсовувати позивачці 1/2 частину вартості оплати за навчання за ІІ семестр 2024-2025 навчального року у розмірі 7 617,50 гривень.
З огляду на викладене вище, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.
У судове засідання 25 лютого 2026 року позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, заяв/клопотань від неї до суду не надходило.
Представник позивачки адвокат Петренко О. М. у судовому засіданні доводи позовної заяви підтримала та просила її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні просив вімовити у задоволенні позовної заяви.

Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) не вчинялось.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши їх у сукупності та взаємозв`язку, встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 06 лютого 2007 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 3 Харківського обласного управління юстиції.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 червня 2015 року у справі № 646/2823/15-ц розірвано шлюб, укладений 08 липня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 1049.
02 вересня 2024 року між Національним технічним університетом «Харківський політехнічний університет» та ОСОБА_1 укладено договір № 2722 про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців, для вступника вищої освіти ОСОБА_5 , 1 курсу БЕМ інституту, бакалавра денної форми навчання за освітньою програмою «Маркетинг».
Із змісту пункту 3.2. зазначеного договору встановлено, що загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 121 880,00 гривень. Вартість 1 семестру навчання становить 15 235,00 гривень.
Довідкою № 66-200/694, виданою 27 вересня 2024 року уповноваженою особою Національного технічного університету «Харківський політехнічних інститут», підтверджується, що ОСОБА_5 є студенткою першого курсу денної форми навчання, освітнього рівня «бакалавр», яка навчається за спеціальністю 075 «Маркетинг» за освітньою програмою «Маркетинг» групи БЕМ-924, Навчально-науковий інститут економіки, менеджменту і міжнародного бізнесу (БЕМ) Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», вищого навчального закладу IV рівня акредитації.
Позивачкою за договором № 2722 сплачено грошові кошти за навчання ОСОБА_5 : за І семестр - у розмірі 15 235,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 27 серпня 2024 року, та за ІІ семестр - у розмірі 15 235,00 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 26 лютого 2025 року.
ОСОБА_3 у період з квітня 2024 року по липень 2025 року систематично здійснював сплату грошових коштів на утримання доньки, що підтверджується доданими до матеріалів справи звітом про здійснені відрахування та виплати, складеним уповноваженою особою Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, а також платіжними інструкціями.

Мотивована оцінка щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Відповідно до положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються учасниками цивільної справи.
Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із положеннями статті 77 Цивільного процесуального коденсу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною другою статті 95 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
За змістом статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Одним із різновидів аліментних зобов`язань між батьками і дітьми є зобов`язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину, передбачене статтею 185 Сімейного кодексу України. 
Наявність фактично понесених або передбачуваних додаткових витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

У постанові Верховного Суду від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 зроблено висновок, що Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. 
Відповідно до закону, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. 
Згідно із частиною першою статті 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). 
Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. 
До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі № 127/16614/15-ц, провадження № 61-2371св18, Верховний Суд дійшов висновку, що вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. 
У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. 
Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. 
Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Системне тлумачення частини другої статті 185 Сімейного кодексу України і статті 182 Сімейного кодексу України дозволяє констатувати, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Так, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.
Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17, провадження № 61-21662св18, від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц, провадження № 61-47858св18, від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18, провадження № 61-20458 св 19.
Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
Виходячи з аналізу статті 185 Сімейного кодексу України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, зумовлених особливими обставинами, зокрема, необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв?язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 478/2108/16-ц, провадження № 61-12433св18.
З матеріалів справи встановлено, що позивачкою здійснено оплату за навчання доньки у Національному технічному університеті «Харківський політехнічний інститут» за І та ІІ семестри у загальному розмірі 30 470,00 гривень.
Згідно із платіжною інструкцією № 9352-5506-4387-6714 від 26 серпня 2024 року, позивачкою було сплачено грошові кошти у розмірі 15 235,00 гривень за навчання доньки у Національному технічному університеті «Харківський політехнічний інститут» за перший семестр.
Водночас оплату за другий семестр навчання доньки у Національному технічному університеті «Харківський політехнічний інститут» у розмірі 15 235,00 гривень позивачка здійснила ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто вже після досягнення ОСОБА_5 повноліття.
Як зазначалось вище, відповідно до частини першої статті 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Верховний Суд у постанові від 29.01.2018 у справі № 622/373/16-ц висловив правову позицію, що на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 Сімейного кодексу України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 Сімейного кодексу України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Тому, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 Сімейного кодексу України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання).
Отже, витрати, пов`язані з навчанням повнолітньої особи, не можуть розглядатися як додаткові витрати на дитину у розумінні статті 185 Сімейного кодексу України, а мають оцінюватися в межах правового регулювання аліментних зобов`язань щодо повнолітніх дітей, які продовжують навчання.
За таких обставин суд не убачає правових підстав для застосування до спірних правовідносин, в частині витрат, понесених позивачкою 27 лютого 2025 року на оплату навчання, положень статті 185 Сімейного кодексу України, оскільки на момент їх здійснення ОСОБА_5 вже досягла повноліття.
Стосовно стягнення з відповідача додаткових витрат, понесених позивачкою 27 серпня 2024 року за І семестр навчання ОСОБА_5 у Національному технічному університеті «Харківський політехнічний інститут» суд зазначає таке.
Як було зазначено вище, сам по собі факт здійснення одним із батьків витрат на дитину не є безумовною підставою для покладення на іншого з батьків обов`язку компенсувати половину таких витрат, оскільки відповідно до положень статті 185 Сімейного кодексу України додаткові витрати на дитину підлягають стягненню лише за наявності сукупності визначених законом умов.
Зокрема, особа, яка звертається з вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину, повинна довести: наявність особливих обставин, що зумовлюють необхідність таких витрат; фактичне понесення або необхідність понесення відповідних витрат; обґрунтованість покладення на іншого з батьків обов`язку брати участь у таких витратах.
Окрім того, при вирішенні спорів цієї категорії суд повинен ураховувати обставини, що мають істотне значення, зокрема, матеріальне та сімейне становище сторін, стан здоров`я дитини, а також фактичну участь кожного з батьків у її матеріальному забезпеченні.
Позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження її майнового стану, зокрема, відомостей щодо отримуваних доходів, наявності постійного джерела заробітку, розміру фактичних витрат на утримання доньки, а також інших обставин, які б свідчили про обсяг понесених нею витрат та їх співвідношення з її матеріальними можливостями.
Відсутність таких доказів позбавляє суд можливості належним чином оцінити фактичний розподіл витрат на утримання доньки між батьками, а також встановити, чи дійсно позивачка несе основний тягар їх забезпечення, що має істотне значення для вирішення питання щодо покладення на відповідача обов`язку брати участь у відшкодуванні відповідних витрат.
Натомість з наданих відповідачем доказів убачається, що ОСОБА_3 у період з квітня 2024 року по липень 2025 року систематично здійснював перерахування грошових коштів на утримання доньки, що підтверджується звітом про здійснені відрахування та виплати, складеним уповноваженою особою Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, а також платіжними інструкціями.
Як убачається із звіту про здійснені відрахування, складеного уповноваженою особою Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, із заробітної плати ОСОБА_3 у межах відкритого виконавчого провадження № 74291767 у період з квітня 2024 року по січень 2025 року на утримання двох дітей було здійснено відрахування на загальну суму 225 593,37 гривень.
Окрім того, ОСОБА_3 на особистий рахунок доньки ОСОБА_5 27 лютого 2025 року було зараховано грошові кошти у розмірі 4 500,00 гривень, 13 квітня 2025 року - 15 000,00 гривень, 13 червня 2025 року - 4 000,00 гривень, 26 січня 2025 року - 4 000,00 гривень, 27 березня 2025 року - 4 500,00 гривень, 29 квітня 2025 року - 3 000,00 гривень, 11 липня 2025 року - 4 000,00 гривень.
Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач фактично бере участь у матеріальному забезпеченні доньки, а відтак не ухиляється від виконання свого обов`язку щодо її утримання.
При цьому позивачкою не надано доказів, які б свідчили про недостатність такої участі або про те, що витрати на навчання доньки несуться виключно нею без будь-якої участі відповідача.
Суд також бере до уваги, що відповідно до наведених вище правових висновків Верховного Суду, при вирішенні питання про стягнення додаткових витрат на дитину суд повинен оцінювати реальний розподіл участі батьків у забезпеченні дитини, а не лише факт здійснення окремих витрат одним із них.
Ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, наведені вище правові норми, повно та всебічно проаналізувавши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ураховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі, сплачені позивачкою судові витрати по справі залишаються за нею.

Керуючись статтями 2, 76, 89, 141, 259, 263-265, 352, 354 та 355 Цивільного процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат за навчання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразово у сумі 15 235,00 гривень - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 09 березня 2026 року.

Учасники справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; 
Представник позивачки: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ; номер телефона: НОМЕР_4 , email: ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; номер телефона: НОМЕР_6 , email: ІНФОРМАЦІЯ_7 ;
Представник відповідача: ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_4 ; номер телефона: НОМЕР_8 , email: ІНФОРМАЦІЯ_8 

Суддя О. В. Іщенко