П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 572/2039/25
Провадження № 22-ц/4815/463/26

Головуючий у Сарненському районному суді
Рівненської області: суддя Довгий І.І.
Рішення суду першої інстанції ухвалено
05 листопада 2025 року в м. Сарни
Сарненського району Рівненської області
без фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Підодвірного Тараса Івановича на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2025 року у цивільній справі за Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі – ТОВ "ФК "ЄАПБ") звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами № 28642-08/2023 в розмірі 42 175 гривень та №02234-09/2023 в розмірі 27 720 гривень. 
Позов мотивовано тим, що внаслідок порушень відповідачем своїх зобов`язань за укладеними із Товариством з обмеженою відповідальністю "Аванс кредит" (далі – ТОВ "Аванс кредит") вказаними кредитними договором в неї утворилась відповідна заборгованість, яка у зв`язку з відступленням на користь ТОВ "ФК "ЄАПБ" права вимоги підлягає стягненню на користь позивача в судовому порядку.
Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2025 року позов ТОВ "ФК "ЄАПБ" задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "ЄАПБ" 69 895 гривень заборгованості за кредитними договорами та 3028 гривень судових витрат.
На рішення суду представником відповідача – адвокатом Підодвірним Т.І. подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну, зазначалося про те, що позивачем не було надано належних доказів дотримання процедури укладення електронного правочину та фактичного передання коштів. Так, у матеріалах справи відсутні пропозиція укласти договір (оферта) та відповідь про її прийняття (акцепт) у порядку, визначеному Законом України "Про електронну комерцію". 
Позивач не надав доказів про те, що відповідач отримувала або використовувала одноразовий електронний ідентифікатор для підписання договору, проходила процедуру ідентифікації в інформаційній системі кредитора тощо. Також були відсутні дані від оператора стільникового зв`язку, які б підтверджували належність номера телефону саме відповідачу. 
Крім того, неможливо перевірити підписання договору кредитором, оскільки не надано доказів накладення кваліфікованого електронного підпису (КЕП) первісним кредитором. Замість електронного договору з відповідними реквізитами позивач надав лише роздруківку невідомого походження, яку він самостійно виготовив і намагається удавати за кредитний договір. 
Факт відсутні передачі кредитних коштів заявник пов`язував з тим, що позивач не надав суду жодних первинних бухгалтерських документів, зокрема, платіжних доручень, меморіальних ордерів, виписок з рахунків. Натомість розрахунок заборгованості не є таким доказом, а становить собою лише внутрішній документом кредитора. 
На переконання заявника, викликає сумнів й відступлення права вимоги на користь позивача, позаяк копії договорів факторингу не містять інформації про відступлення права вимоги саме щодо відповідача. Витяги з реєстру боржників не містять підписів сторін і виготовлені заінтересованою особою, що робить їх неналежними доказами. Натомість згідно з усталеною практикою Верховного Суду належним доказом факту відступлення права вимоги є належно оформлені та підписані договори, а також реєстр договорів, який має містити конкретні дані за кредитним договором та докази оплати за таке відступлення.
З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався, хоча про це роз`яснювалося ухвалою Рівненського апеляційного суду від 16 січня 2026 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Згідно з ч.ч. 1–3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо: його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах тощо; воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; він підписаний стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Законом України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (далі – Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст.1077 ЦК України).
Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
З матеріалів справи вбачається, що 23 серпня 2023 року між ТОВ "Аванс кредит" та відповідачем було укладено в електронній формі кредитний договір № 28642-08/2023, за яким їй було надано кредит у сумі 7 000 гривень. 02 вересня 2023 року між ТОВ "Аванс кредит" та відповідачем було укладено кредитний договір № 02234-09/2023, згідно з яким їй було надано кредит у сумі 4 800 гривень.
29 квітня 2024 року між ТОВ "Аванс кредит" та ТОВ "ФК "ЄАПБ" були укладені договори факторингів № 29042024 та № 191124/2, відповідно до умов яких останнє після сплати певного розміру грошових коштів приймало належні кредитору права вимог до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників від 29 квітня 2024 року до договору факторингу № 29042024 ТОВ "ФК "ЄАПБ" набуло права грошової вимоги за кредитним договором №28642-08/2023 до відповідача в сумі 42 175 гривень, з яких: 7 000 гривень — сума заборгованості за основною сумою боргу; 35 175 гривень — сума заборгованості за відсотками.
Відповідно до реєстру боржників від 29 квітня 2024 року до договору факторингу № 191124/2 ТОВ "ФК "ЄАПБ" набуло права грошової вимоги за кредитним договором № 02234-09/2023 до відповідача в сумі 27 720 гривень, з яких: 4 800 гривень — сума заборгованості за основною сумою боргу; 22 920 гривень — сума заборгованості за відсотками.
Із досліджених угод щодо надання грошових коштів позичальникові видно, що вони відповідають законодавчому визначенню кредитного договору, передбаченому ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
На переконання колегії суддів, факт виникнення кредитних відносин за двома правочинами є очевидним і встановленим, позаяк надані позивачем докази містять інформацію про їхнє підписання позичальником електронним цифровим підписом, зокрема за допомогою одноразового ідентифікатора, вчиненим з урахуванням положень ч. ч. 6, 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", ч. 1 ст. 205 ЦК України.
Доказів про те, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані первинним кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від її імені не надані.
Не спростовано й те, що банківська платіжна картка належала позичальнику або що на неї було здійснено переказ кредитних коштів.
Тобто підстави вважати укладені правочини безгрошовими відсутні.
Апеляційний суд бере до уваги і те, що наявні в матеріалах справи договори факторингів, витяги з реєстрів божників, підтверджують належне набуття позивачем прав вимог до відповідача за відповідними правочинами, сумнівів щодо цього вказані копії документів не викликають. 
Проте позов до повного задоволення не підлягає. 
Слід зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Наведене узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування.
Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Тому колегія суддів вважає, що під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись тими погодженими між контрагентами кредитних договорів умовами, якими вони визначили строк кредитування лише 25 днів, а не за завуальованими, двозначними, умовами, які дозволили кредитодавцю нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом.
При цьому наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Між тим, у існуючих правовідносинах первинний кредитор, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення угод на вкрай невигідних для нього умовах, які він не міг оцінити належно.
Сама по собі відсутність позову про визнання недійсним кредитного договору не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23.
Також колегія суддів зважає й на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, згідно з якими надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за користування кредитом, так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Однак з огляду на зміст та тлумачення укладених правочинів, нарахування заборгованості поза двадцятип`ятиденного строку кредитування здійснювались первинним кредиторам як міра відповідальності за порушення певних умов кредитних договорів. 
Як зазначалося в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
Отже, позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення на користь нового кредитора з позичальника заборгованості за кредитним договором № 28642-08/2023 у розмірі 11 375 гривень, з яких: 7000 гривень — тіло кредиту, 4375 гривень — нараховані упродовж 25 днів відсотки за ставкою 2,5% на день; та за кредитним договором № 02234-09/2023 у розмірі 7 800 гривень, з яких: 4800 гривень — тіло кредиту, 3000 гривень — нараховані у такому ж порядку відсотки. Разом — 19 175 гривень.
Підставою для скасування рішення суду відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Підодвірного Тараса Івановича задовольнити частково.
Скасувати рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 листопада 2025 року.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" 19 175 (дев`ятнадцять тисяч сто сімдесят п`ять) гривень заборгованості.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів"; місцезнаходження: вулиця Симона Петлюри, 30, м. Київ, 01032; код ЄДРПОУ: 35625014.
Відповідач: ОСОБА_1 : зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Головуючий:      С.В. Хилевич

Судді:        С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук