УХВАЛА

14 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/16311/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

секретар судового засідання - Денисюк І. Г., 

за участю представників:

позивача - Левченко О. В., Нижник О. М.,

відповідача - Фролов О. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 (судді: Євсіков О. О. - головуючий, Корсак В. А., Алданова С. О.) і  рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 (суддя Мандичев Д. В.) у справі
за позовом Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат"
до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"
про визнання недійсними пунктів договору,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2024 року Приватне акціонерне товариство "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" (далі - ПрАТ "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк", банк) про визнання недійсними пунктів А.10, 4.5, 4.6, 4.13 повністю, пунктів 4.1, 4.8, 4.9, 4.10, 5.1, 5.7, 5.8 - в частині винагороди за користування кредитом за кредитним договором від 20.11.2013 № 4И13759И, із внесеними додатковими угодами змінами, укладеним між Публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", та ПрАТ "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат".
Позовні вимоги обґрунтовані незаконністю оспорюваних пунктів договору, зокрема з огляду на те, що встановлення у договорі сплати винагороди (комісії), яка значно перевищує розмір отриманого кредиту, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а наявність у банку можливості стягувати з боржника надмірні кошти винагороди за користування кредитом перетворюється на джерело невиправданих додаткових прибутків і призводить до фактичної неоплатності боржника й порушує баланс прав та інтересів сторін договору.
У відзиві на позовну заяву відповідач просив застосувати позовну давність до вимог заявленого позову.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у цій справі в позові відмовлено.
Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що умови спірного кредитного договору в редакції додаткових угод, за якими позивач має сплатити, крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за користування кредитом, суперечать положенням частини 1 статті 1048, статтям 1054, 10561 Цивільного кодексу України, є несправедливими умовами договору та відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України ці умови договору є недійсними. Водночас оскільки позов є обґрунтованим, проте його пред`явлено до суду із пропуском позовної давності, то у задоволенні позову слід відмовити за спливом позовної давності.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2025 змінено рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у цій справі шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Апеляційний господарський суд виходив із того, що позивачем не доведено підстав для визнання оспорюваних пунктів договору недійсними, а отже, позов є необґрунтованим у зв`язку з чим він не підлягає задоволенню. За встановлених обставин необґрунтованості позову заява відповідача про застосування позовної давності судом не розглядалася.
Згідно з постановою Верховного Суду від 04.11.2025 скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2025 у цій справі, а справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду через допущену судом апеляційної інстанції неповноту судового дослідження, ненадання оцінки доводам позивача, ненаведення мотивів відхилення висновків суду першої інстанції.
За результатами нового апеляційного розгляду справи, постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі № 910/16311/24 залишено без змін. 
Суд апеляційної інстанції погодився з мотивами місцевого господарського суду, покладеними в основу судового рішення про відмову у позові.
Не погоджуючись із рішенням і постановою судів попередніх інстанцій, АТ КБ "ПриватБанк" звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 у цій справі повністю; рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції згідно з обґрунтуванням цієї касаційної скарги (щодо правової природи винагороди як компенсаційного платежу та застосування доктрини "venire contra factum proprium"), а в іншій частині (резолютивній щодо відмови у позові) рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 залишити в силі.
На думку скаржника, суди попередніх інстанцій ухвалили рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме статей 3, 203, 215, 627, 1048, 1054 Цивільного кодексу України, без урахування висновків щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а саме у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 щодо визначення правової природи банківського платежу за принципом "non nomen sed factum" (зміст переважає над формою); у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 904/624/19 (904/1699/24) щодо правомірності встановлення винагороди за математичною формулою та відсутності підстав для її недійсності у разі вільного погодження сторонами механізму розрахунку; у постанові Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 904/5314/20 щодо компенсаційної природи винагороди як доходу від банківської діяльності, що не є тотожним процентам за статтею 1048 Цивільного кодексу України; у постанові Верховного Суду від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19 (скаржник помилково зазначив № 904/2073/18) щодо обов`язковості виконання договору та того, що складність розрахунку або нерозуміння формули не звільняє учасника господарських відносин від виконання зобов`язань; у постанові Верховного Суду від 29.11.2022 у справі № 910/2608/21 щодо застосування принципу добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) та доктрини заборони суперечливої поведінки "venire contra factum proprium". Отже, підставою касаційного оскарження скаржник визначив положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
Від Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" відзиву на касаційну скаргу не надійшло.
Як установили попередні судові інстанції та це підтверджено матеріалами справи, 20.11.2013 позивач (позичальник) та банк уклали кредитний договір № 4И13759И, до якого додатковими угодами від 23.07.2014, 17.11.2014, 27.07.2015, 10.11.2015, 25.01.2016, 03.11.2016, 29.11.2016 вносили зміни та доповнення.
Кредитним договором, з урахуванням змін та доповнень, які вносилися до нього додатковими угодами, передбачені наступні умови кредитування:
- вид кредиту: відновлювальна кредитна лінія - кредит, що надається позичальнику частинами або повністю до дати, зазначеної в пункті 1.2, в межах ліміту договору, в т.ч. після часткового або повного погашення кредиту, таким чином, щоб фактична заборгованість за кредитом не перевищувала встановлений ліміт кредитного договору (пункт А.1 кредитного договору);
- ліміт кредитного договору - 2 200 000,00 грн на наступні цілі: фінансування поточної діяльності (пункт А.2 кредитного договору); 
- строк повернення кредиту: дати згідно з графіком зменшення поточного ліміту підпункт А.2.1 (пункти А.3, 1.2 кредитного договору); 
- графік зменшення поточного ліміту (підпункт А.2.1 кредитного договору): встановлений поточний ліміт 27.11.2015 - 100 000,00 грн.
Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі згідно з пунктом А.1, з лімітом і на цілі, зазначені в пункті А2 цього договору, не пізніше 5 днів із моменту, зазначеного у третьому абзаці пункту 2.1.2, в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів, винагороди в обумовлені цим договором строки.
Відповідно до пункту 2.1.2 кредитного договору банк зобов`язується надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів в межах суми, обумовленої у пункті 1.1.
Позичальник, окрім іншого, зобов`язується сплатити банку винагороду відповідно до пунктів 4.5, 4.7, 4.15 цього договору (пункт 2.2.5 кредитного договору).
За умовами пункту 4.1 кредитного договору плата за користування кредитними коштами за цим договором складається з відсотків за фіксованою процентною ставкою згідно з пунктами 4.2, 4.3 та винагороди за користування кредитом згідно з пунктом 4.5.
Згідно з пунктом 4.5 кредитного договору позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом відповідно до пункту А.10, згідно з яким винагорода за користування кредитом розраховується за неведеною в цьому пункті формулою, в якій: Ai - різниця між сумою видачі та сумою погашення кредиту за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і"; D - базис днів у році для розрахунку процентів - 360 днів; Ki - фіційний курс гривні до долара США на визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і"; Кn - офіційний курс гривні до долара США на день розрахунку; Pi - сума погашених процентів за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і"; Rj - числове значення фіксованої процентної ставки за договором, що діє на визначену дату, яка відповідає порядковому номеру дня "i"; Sn - вхідне сальдо на день розрахунку; V - сума винагороди за користування кредитом; i - порядковий номер дня в історії кредитного договору; n - порядковий номер дня в історії кредитного договору, на який здійснюється розрахунок винагороди. При негативному значенні сума винагороди "V" сплаті не підлягає. У разі дострокового повного погашення зобов`язань за договором (кредиту, відсотків винагороди за користування кредитом) подальший розрахунок винагороди за користування кредитом відбувається відповідно до зазначеної формули, де наступні обороти, після повного погашення зобов`язань, розглядаються як початкові, "n" і "і" набувають нові первинні значення.
Дата повернення кредиту - 18.11.2014 (пункт А.3 кредитного договору).
Винагорода за користування кредитом (пункт 4.5) сплачується 28.12.2016 або достроково (підпункт 2.4.1). При несплаті винагороди за користування кредитом у вказану дату несплачена винагорода вважається простроченою (пункт 4.6 кредитного договору).
Відповідно до пункту 4.13 кредитного договору розрахунок та нарахування винагороди за користування кредитом проводиться в дату встановлення нульового поточного ліміту (підпункт А.2.1) або в термін дострокового повернення кредиту (пункт 2.4.1).
За умовами пункту 5.7 кредитного договору, з урахуванням змін, строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені та штрафів за цим договором встановлені сторонами тривалістю у 15 років.
Згідно з пунктом А.9 кредитного договору на день його укладання позичальник сплачує банку винагороду за відкриття позичкового рахунку у розмірі 500 грн в день укладення кредитного договору, а в пункті А.10 встановлено, що позичальник сплачує банку ще й винагороду за користування кредитом в розмірі, яка визначається за відповідною формулою.
Предметом позову у цій справі є вимога позивача до відповідача про визнання недійсними пунктів спірного кредитного договору (з урахуванням змін) в частині встановлення винагороди за користування кредитом за кредитним договором.
Дослідивши обставини та наявні у ній докази, надавши оцінку умовам спірного кредитного договору, а також доводам та запереченням сторін, урахувавши, зокрема положення статей 3, 203, 204, 215, 216, 217, 257, 259, 261, 627, 638, 1049, 1050, 1054, 10561 Цивільного кодексу України, статей 180, 207 Господарського кодексу України (чинного на дати укладення спірного договору та додаткових угод до нього), зважаючи на засади цивільного законодавства такі як справедливість, добросовісність, розумність, яким має відповідати поведінка учасників господарських правовідносин, а також судову практику Верховного Суду у спорах, що стосуються правомірності визначення у кредитному договорі винагороди за користування кредитом, попередні судові інстанції дійшли висновку, що умови кредитного договору в редакції додаткових угод, за якими позивач має сплатити, крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за користування кредитом, суперечать положенням частини 1 статті 1048, статей 1054, 10561 Цивільного кодексу України, є несправедливими умовами договору та відповідно до положень статті 203 Цивільного кодексу України є недійсними. Разом із тим, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими, проте позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, про застосування якої заявив банк, то, як висновували, суди у позові слід відмовити за спливом позовної давності. При цьому, як свідчить змість постанови суду апеляційної інстанції, суд переглянув рішення суду першої інстанції в порядку положень статті 269 Господарського процесуального кодексу України, виконав обов`язкові вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 04.11.2025 у цій справі, та за результатом апеляційного перегляду справи залишив без змін судове рішення про відмову у позові.
Згідно з положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Як уже зазначалося, на обґрунтування підстави касаційного оскарження скаржник посилався на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України і з цієї підстави було відкрито касаційне провадження.
Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних у справі рішення і постанови в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Верховний Суд, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, а також матеріали справи, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
Проаналізувавши висновки, які викладені у перелічених скаржником постановах Верховного Суду, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження не отримала підтвердження під час касаційного провадження, оскільки висновки Верховного Суду у вказаних скаржником постановах не є релевантними до обставин цієї справи; вони виокремлені скаржником із контексту судових рішень безвідносно до спірних правовідносин і предмету спору у справі, що розглядається, у контексті досліджуваних судами у вказаних справах доказів та встановлених фактичних обставин. 
Верховний Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц, від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.
Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, визначену у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник в касаційній скарзі лише цитує окремі загальні висновки суду касаційної інстанції у відповідних справах (зокрема щодо правової природи банківського платежу та винагороди банку, щодо змісту добросовісності та заборони суперечливої поведінки, щодо свободи та обов`язковості договору), які самі по собі не підтверджують неправильне застосування чи порушення судами норм матеріального та процесуального права. До того ж результат їх урахування залежить від фактичних обставин конкретної судової справи. Суть доводів відповідача не стосується питання права або правозастосування, а зводиться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, викладених виключно у мотивувальних частинах судових рішень щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та вони спрямовані на необхідність переоцінки доказів і встановлення інших фактичних обставин справи. 
Як свідчить зміст касаційної скарги, скаржник не погоджується виключно з мотивами оскаржених судових рішень у цій справі. Колегія суддів зазначає, що мотивувальна частина рішення суду містить висновки суду у питаннях факту і права. Відповідно до пункту 3 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення суду зазначається висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів. З огляду на встановлені законом обмеження повноважень суду касаційної інстанції він не може робити висновків у цьому питанні, відповідно, не може й замінити своїми мотивами у цій частині мотиви судів попередніх інстанцій, які стосуються виключно встановлених судами фактичних обставин справи, адже таке виходить за межі визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України повноважень суду касаційної інстанції. 
Разом із тим, колегія суддів зазначає, що у справі № 910/4518/16 (про визнання грошових вимог банку до боржника в межах справи про банкрутство позичальника) Великою Палатою Верховного Суду вирішувалася виключна правова проблема щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом.
У справі № 904/624/19(904/1699/24) Верховний Суд виходив із встановлених апеляційним господарським судом обставин, які, у сукупності з положеннями статей 16, 203, 215 Цивільного України, свідчать про відсутність підстав для висновку про те, що оспорювані положення кредитного договору мають ознаки фраудаторного правочину. Суд визнав обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про те, що місцевим господарським судом не наводяться жодні факти зловживання правом з нелегітимною метою невиконання грошових зобов`язань перед конкретним кредитором, що є основоположним для кваліфікації і розуміння правочину як вчиненого на зло.
У справі № 904/5314/20 предметом розгляду було питання про визнання додаткових конкурсних грошових вимог банку до боржника-позичальника щодо якого порушено провадження у справі про банкрутство. Верховний Суд визнав безпідставними посилання заявника касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.05.2021 у справі № 904/5748/18, оскільки у вказаній справі в межах справи про банкрутство позичальника, предметом спору була вимога про визнання недійсними положень кредитного договору в частині сплати винагороди за користування кредитом. У справі, яка розглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що спірні кредитні договори та додаткові угоди до цих договорів, в тому числі і в частині сплати винагороди за користування кредитом, є чинними і недійсними у встановленому законом порядку не визнавалися. Також Судом було наголошено, що Цивільний кодекс України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку. Оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи (за доведеності порушеного права такої особи), якщо під час вирішення відповідного спору буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину. 
У справі № 904/2073/19 Верховний суд виходив із того, що оскільки умови договору про надання кредиту у виді відновлюваної кредитної лінії, за якими позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом за встановленою формулою, на час постановлення судами рішень у цій справі є чинними, у судів попередніх інстанцій були відсутні правові підстави для відмови в задоволенні позовних вимог банку про стягнення з товариства винагороди за користування кредитом.
Водночас у справі № 910/2608/21 (у спорі про визнання недійсним рішення наглядової ради) Верховний Суд сформував висновки про дотримання стандартів поведінки учасника цивільних правовідносин залежно від конкретного предмета та підстав позову та встановлених судами фактичних обставин справи.
Як уже зазначалося, у цій справі, в якій подано касаційну скаргу, суди попередніх інстанцій визнали позовні вимоги обґрунтованими та доведеними, встановивши неправомірність оспорюваних умов договору, проте відмовили у позові, оскільки позивач звернувся з позовом до суду з пропуском позовної давності.
У контексті наведеного колегія суддів звертає увагу, що зазначення постанов Верховного Суду з цитуванням окремих витягів з їх тексту без будь-якого обґрунтування подібності правовідносин із загальним посиланням на те, що судами попередніх інстанцій рішення ухвалені з порушенням норм матеріального права, не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц вказала, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ та з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин справ, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування господарськими судами у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію.
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку доказам, наявним у справі, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
Незгода скаржника з ухваленими судовими рішеннями у справі або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться у них, не свідчить про їх незаконність. 
З огляду на зазначене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних рішення і постанови судів попередніх інстанцій у справі з цієї підстави.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 і  рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у цій справі.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 і рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі № 910/16311/24 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Головуючий Т. Б. Дроботова
Судді Н. О. Багай
Ю. Я. Чумак