ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 02 квітня 2026 року 	Справа № 903/1206/25	

Господарський суд Волинської області у складі головуючої судді Бідюк С.В., за участі секретаря судового засідання Бортнюк М.В., розглянувши матеріали справи
за позовом: Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Торчинської селищної ради, смт. Торчин, Луцький р-н., Волинська обл.
до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю “Агробіостандарт”, м. Теребовля, Тернопільський р-н., Тернопільська обл.,
до відповідача 2: Державного підприємства “Волиньторф”, с. Прилісне, Камінь-Каширський р-н., Волинська обл.
про визнання недійсними пунктів додаткової угоди, визнання недійсною додаткової угоди та стягнення 35 635,24 грн, 
за участю представників-учасників справи:
від позивача: н/з
від прокуратури: Коломий О.О., Стасевський А.С., 
від відповідач 1: Величко Г.В.,
від відповідач 2: н/з

В С Т А Н О В И В:

29.12.2025 через підсистему “Електронний суд” надійшла позовна заява Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Торчинської селищної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Агробіостандарт”, Державного підприємства “Волиньторф” про:
- визнання недійсними пункти 2 та 3 додаткової угоди № 2 від 12.05.2022 до Договору про закупівлю товару №22 від 21.01.2022, укладеного між Торчинською селищною радою та ДП “Волиньторф”;
- визнання недійсною додаткової угоди № 4 від 07.09.2022 до Договору про закупівлю товару №22 від 21.01.2022, укладеного між Торчинською селищною радою та ДП “Волиньторф”;
- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “АГРОБІОСТАНДАРТ” 35635,24 гривень.
30.12.2025 Господарським судом Волинської області складено протокол щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку з відсутністю необхідної кількості суддів для розподілу справи.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2025, справа розподілена судді Слободян О.Г.
08.01.2026 Вищою радою правосуддя прийнято рішення №1/0/15-26 про звільнення з посади судді ОСОБА_1 у зв`язку з поданням заяви про відставку. Згідно наказу голови суду від 08.01.2026 №1/02-2 Слободян О.Г. відраховано зі штату працівників Господарського суду Волинської області.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2025, справа розподілена судді Бідюк С.В. 
Ухвалою суду від 14.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 
Відповідачі ухвалу суду отримали 14.01.2026. Строк для подання відзиву – по 29.01.2026.
Відзиви відповідачів на адресу суду не надходили.
Заслухавши у судовому засіданні пояснення прокурора, враховуючи відсутність відзивів на позовну заяву, закінчення строку для їх подання, відсутність нерозглянутих заяв/клопотань, виконання мети підготовчого провадження, суд протокольною ухвалою від 11.02.2026 закрив підготовче провадження, розгляд справи по суті призначив на 04.03.2026 о 12:00 год.
Суд протокольною ухвалою від 04.03.2026 розгляд справи по суті відклав на 25.03.2026 о 12:00 год. 
У судовому засіданні 25.03.2026 прокурор позовні вимоги підтримав.
Представник відповідача 1 – ТОВ “Агробіостандарт” проти позову заперечив та зазначив, що прокурор не підтвердив підстави представництва при зверненні до суду, зобов`язання по договору не перейшли до ТОВ “Агробіостандарт”, а позиція прокурора ґрунтується на припущеннях.
З метою повного та всебічного розгляду справи, заслухавши заперечення відповідача 1, з метою надання сторонам можливості підготуватися до судових дебатів, суд протокольною ухвалою від 25.03.2026 відклав розгляд справи по суті на 02.04.2026.
Заслухавши у судовому засіданні 02.04.2026 пояснення учасників справи, враховуючи, що ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України за наявними в ній матеріалами. 

Дослідивши наявні у справі письмові докази, заслухавши пояснення учасників справи, господарський суд, встановив:

Щодо представництва прокурором інтересів держави суді.
Положеннями пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України унормовано, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Підстави представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано положеннями ГПК України та статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".
Відповідно до частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Таким чином прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтування підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 (п.6.43) зазначено, що сам факт незвернення уповноваженого суб`єкта владних повноважень до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захисти порушені державні інтереси, свідчить про те, що указаний суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства.
Частинами 1, 2 ст. 64 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що видатки, які здійснюються органами місцевого самоврядування на потреби територіальних громад, їх розмір і цільове спрямування визначаються відповідними рішеннями про місцевий бюджет. Сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання.
Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 66 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеві бюджети мають бути достатніми для забезпечення виконання органами місцевого самоврядування наданих їм законом повноважень та забезпечення населення послугами не нижче рівня мінімальних соціальних потреб. Повноваження на здійснення витрат місцевого бюджету мають відповідати обсягу надходжень місцевого бюджету.
З урахуванням наведеного, проведення процедури державних закупівель та укладення додаткових угод до договору із порушенням законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 по справі № 912/989/18.
У постанові від 10.06.2021 по справі № 910/114/19 Верховним Судом висловлено позицію про те, що визначене положеннями Закону України «Про публічні закупівлі» спеціальне законодавче регламентування процедури закупівлі товарів, робіт і послуг для потреб держави хоч і має на меті створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, розвиток добросовісної конкуренції і запобігання проявам корупції, проте одночасно слугує захисту інтересів держави, а тому така процедура спрямована, перш за все, на задоволення потреб держави у певних групах товарів, робіт і послуг в особі конкретних замовників, які фінансуються за рахунок бюджетних коштів.
Прямий інтерес держави у даному випадку полягає у неухильному дотриманні учасниками процедури закупівлі та замовником встановлених Законом України «Про публічні закупівлі» вимог.
У даній справі укладенням додаткових угод до договору про закупівлю твердого палива порушені матеріальні інтереси територіальної громади, оскільки з урахуванням додаткових угод Торчинська селищна рада фактично отримала менше товару у порівнянні з тим обсягом, що визначений первісним договором, та за значно вищою ціною.
Такі дії призводять до понаднормового, не передбаченого бюджетними призначеннями, витрачання коштів місцевого бюджету. У свою чергу, використання бюджетних коштів з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу системи бюджетного фінансування, що завдає шкоду інтересам держави.
Звернення прокурора до суду з вказаною позовною заявою має важливе значення для зміцнення правопорядку в сфері здійснення публічних закупівель і захисту економічної конкуренції та додержання всіма учасниками цих суспільних відносин принципу законності (ст. 68 Конституції України).
Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі та, відповідно, порушенням інтересів держави (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18).
У постанові Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 906/240/18 зазначено, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17).
У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» замовниками є суб`єкти, визначені згідно із статтею 2 цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, юридичні особи, які є підприємствами, установами, організаціями (крім тих, які визначені у пунктах 1 і 2 цієї частини) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.
У даному випадку Торчинська селищна рада, як орган місцевого самоврядування, є замовником закупівлі.
Частиною 1 статті 10 «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (частини 1, 5, 8 статті 60 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Крім того, згідно частин 1, 4 статті 61 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.
Органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, ч. 1 статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади.
Таким чином, у даному випадку, Торчинська селищна рада наділена повноваженнями на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів відповідної територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів відповідного бюджету, а саме на звернення до суду з позовом про визнання додаткових угод до договору №22 про закупівлю товару від 21.01.2022 недійсними та повернення коштів, надмірно сплачених з бюджету на їх виконання.
При наявності беззаперечних порушень інтересів територіальної громади вказаний орган місцевого самоврядування бездіє у спірних правовідносинах та не вживає дієвих заходів до усунення порушень вимог законодавства у сфері публічних закупівель.
На запит прокуратури від 28.11.2025 Торчинська селищна рада листом від 22.12.2025 №1782/03-06-02/2-25 повідомила, що органом місцевого самоврядування заходи претензійно-позовного характеру за вказаним фактом не вживались, звертатись до суду із позовом намірів немає.
Враховуючи обізнаність Торчинської селищної ради про порушення інтересів держави та територіальної громади та не вчинення селищною радою дій, спрямованих на усунення таких порушень, є виключний випадок, за якого порушення відповідачами інтересів держави супроводжується неналежним виконанням уповноваженим органом функцій із їх захисту, що призводить до виникнення у органів прокуратури не лише права, а й обов`язку вжити заходів з представництва інтересів держави в суді. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.
Таким чином, у даному випадку заявлення позову прокурором є саме тим виключним випадком, який визначено ст. 131-1 Конституції України, оскільки таке звернення кореспондується із Законом України «Про прокуратуру», а також враховуючи те, що орган, який мав захищати інтереси держави та територіальної громади у цьому випадку (Торчинська селищна рада), порушення цих інтересів і допустив та заходів щодо їх усунення не вжив.
Наведені обставини свідчать про неналежне вжиття відповідним органом повноважень на захист інтересів держави. Виконання субсидіарної ролі щодо заміни відповідного органу, який неналежно здійснює захист інтересів держави, є конституційним обов`язком прокурора вживати заходів щоб інтереси держави не залишалися незахищеними. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 905/803/18.
Зазначені обставини є безумовно виключним випадком для застосування прокурором вимог ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щоб інтереси держави не залишались не захищеними.
Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15 березня 2024 року у справі N 904/192/22 дійшла висновку про те, що для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти мають повертатися (стягуватися) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету (пункт 35 постанови). Отже, Верховний Суд у зазначеній постанові фактично дійшов висновку про те, що головний розпорядник бюджетних коштів, визначений прокурором позивачем та на користь якого прокурор просить стягнути кошти (застосувати реституцію), є належним позивачем у справі, який уособлює державу, за захистом інтересів якої прокурор звернувся з таким позовом до суду.
На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листом від 23.12.2025 Луцька окружна прокуратура повідомила позивача про намір звернутися до господарського суду з відповідним позовом.
З урахуванням наведених обставин, суд вважає, що прокурор правильно визначив суб`єктний склад сторін, підставою реалізації представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача. Вказані обставини відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" свідчать про наявність у прокурора права та можливості представляти інтереси держави в суді, шляхом подачі відповідного позову.
З матеріалів справи вбачається, що у грудні 2021 року Торчинською селищною радою проведено відкриті торги № UA-2021-12-14-018142-C на закупівлю твердого палива (ДК 021:2015:09130000-3), зокрема, 189 т торфобрикетів з терміном поставки товарів до 31.12.2022 та очікуваною вартістю закупівлі 454000 гривень. Джерело фінансування даної закупівлі - кошти місцевого бюджету.
За результатами проведеної процедури закупівлі 21.01.2022 між Торчинською селищною радою (Замовник) та ДП «Волиньторф» (Постачальник) укладено договір №22 про закупівлю товару (Договір).
Відповідно до п. 1.1. Договору Постачальник зобов`язується у 2022 році поставити та передати у власність Замовнику торфобрикет (брикети торфові) (код за ДК 021:2015:09110000-3 Тверде паливо), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити на умовах, визначених цим Договором про закупівлю.
Найменування (номенклатура, асортимент), кількість товарів та ціна за одиницю зазначено у специфікації (додаток 1), що надається до цього Договору та є його невід`ємною частиною. (п.1.2).
Згідно п.3.1 Договору загальна сума Договору становить 444 881,43 грн, у тому числі ПДВ – 74146,91 грн.
Відповідно до п. 10.1 Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками та діє до 31 грудня 2022 року. 
Згідно Специфікації до Договору (додаток 1) кількість товару становить 189 тонн, ціна товару за 1 тонну товару - 2353,87 гривень. Загальна сума Договору 444 881,43 грн.
Договір підписаний сторонами та завірений їх печатками.
Таким чином, на момент підписання Договору сторонами відповідно до вимог чинного законодавства, в тому числі Закону України «Про публічні закупівлі», погоджені всі істотні умови Договору, а саме предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за договором.
28.01.2022 між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до Договору.
12.05.2022 між сторонами укладено додаткову угоду №2 до Договору, якою було внесено зміни до Договору №22 від 21.01.2022, а саме доповнено договір п.3.3 щодо порядку внесення змін до істотних умов договору (п.1 додаткової угоди).
Відповідно до підп. 2 п. 3.3 Договору, істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватись після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. 
Пунктом 2 додаткової угоди 2 передбачено, що керуючись п.2 ч.5 ст.41 ЗУ Про публічні закупівлі» сторони домовилися збільшити ціну за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку, у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю.
Пунктом 3 додаткової угоди 2 встановлено, що у зв`язку із застосуванням п.2 цієї додаткової угоди сторони домовилися викласти додаток 1 до договору №22 від 21.01.2022 у новій редакції.
Згідно Специфікації до Договору (додаток 1) кількість товару становить 172 тонни, ціна товару за 1 тонну товару - 2589,02 гривень. Загальна сума Договору 444 881,43 грн.
Тобто була збільшена ціна за одиницю товару на 9,99 % від визначеної Договором.
На підтвердження наявності передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», підстав для зміни вартості одиниці предмету закупівлі у бік її збільшення Постачальником надано висновок Волинської торгово-промислової палати за результатами цінового моніторингу № В-350 від 28.04.2022 та наказ ДП «Волиньторф» № 103 від 28.04.2022 «Про встановлення оптово-відпускних цін на брикети та напівбрикети торфові». 
Згідно наказу ДП «Волиньторф» оптово-відпускна ціна на брикети торфові, що реалізуються торфозаводами державного підприємства «Волиньторф» бюджетним установам та іншим споживачам становить 2100 гривень.
Отже, в результаті укладення Торчинською селищною радою та ДП «Волиньторф» додаткової угоди №2 до Договору, вартість 1 тонни торфових брикетів збільшено до 2589,02 грн (ціна одиниці предмету закупівлі збільшилась на 9,99%).
Крім цього, на адресу Торчинської селищної ради від ДП «Волиньторф» надійшов проект додаткової угоди до Договору, згідно умов якої передбачено збільшення вартості 1 тонни торф`яних брикетів до 2709,02 грн (тобто на 15% від визначеної Договором вартості).
Такі зміни сторонами були внесені додатковою угодою №3 від 05.09.2022, яка в подальшому втратила чинність, у зв`язку із укладенням додаткової угоди №4 від 07.09.2022.
07.09.2022 між сторонами укладено додаткову угоду №4 до Договору, відповідно до якої вартість 1 тонни торфових брикетів збільшено до 2709,02 грн. Таким чином, ціна одиниці предмету закупівлі збільшилась на 15%.
На підтвердження наявності передбачених Законом України «Про публічні закупівлі» підстав для зміни вартості одиниці предмету закупівлі у бік її збільшення Постачальником надано висновок Волинської торгово-промислової палати за результатами цінового моніторингу №В-484 від 03.08.2022 та наказ ДП «Волиньторф» № 173 від 26.07.2022 «Про встановлення оптово-відпускних цін на брикети та напівбрикети торфові».
На підставі вказаних документів Торчинською селищною радою та ДП «Волиньторф» 05.09.2022 було укладено додаткову угоду №3 (яка втратила чинність) та додаткову угоду №4 від 07.09.2022 до Договору, згідно умов якої вартість 1 тонни торфових брикетів збільшено до 2709,02 грн (ціна одиниці предмету закупівлі збільшилась на 4,6% у порівнянні з ціною визначеною додатковою угодою №2 та на 15% у порівнянні з ціною, визначеною Договором).
12.09.2022 між сторонами укладено додаткову угоду №5 до Договору, умовами якої сторони погодили, що з метою покращення якості предмета закупівлі та усунення технічних помилок сторони дійшли згоди визнати такою, що втратила чинність додаткова угода №3 від 05.09.2022 до Договору , у зв`язку з укладенням додаткової угоди №4 від 07.09.2022 до Договору.
За період виконання Договору упродовж 2022 року відповідачем-2 поставлено позивачу 173,861 тонн брикетів торф`яних на загальну суму 444 881,43 гривень.
Вважаючи, що додаткові угоди №2 від 12.05.2022 (в частині збільшення ціни) та №4 від 07.09.2022 до Договору №22 від 21.01.2022 були укладені сторонами з порушенням вимог чинного законодавства України про публічні закупівлі, а виконання таких угод мало наслідком переплату бюджетних коштів, прокурор звернувся до суду з даним позовом.
З урахуванням викладеного судом установлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини, пов`язані із недійсністю додаткових угод, укладених до договору, вчиненого за результатами застосування процедури закупівлі, а також стягненням зайво сплачених грошових коштів за такими додатковими угодами, регулювання яких здійснюється Законом України Про публічні закупівлі, ЦК України тощо.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК України).
У відповідності до ст.. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.
У абз. 2 ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України зазначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).
Згідно ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну проданого товару. 
Згідно ч. 2 ст. 632 Цивільного кодексу України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон "Про публічні закупівлі" не містить виключень з цього правила.
Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Закон України “Про публічні закупівлі” (далі – Закон).
Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 цього Закону договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Нормами частини першої статті 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Частиною четвертою статті 41 Закону визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції / пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції / пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Таким чином, зміна істотних умов договору про закупівлю, зокрема збільшення ціни за одиницю товару, є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.
Верховний Суд у постанові від 12.09.2019 у справі №915/1868/18 зазначив, що можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених Законом України “Про публічні закупівлі”. 
З таким висновком також погодився Верховний Суд у постанові від 23.11.2023 у справі № 917/1009/22.
Відповідно до сталої судової практики при зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник зобов`язаний: 
- обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері; 
- навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним; 
- довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Тобто, навіть за наявності росту цін на ринку відповідного товару, який відбувся після укладення договору, покупець має право відмовитися від підписання невигідної для нього додаткової угоди, адже ціна продажу товару вже визначена в договорі купівлі-продажу чи поставки. При цьому така відмова покупця не надає постачальнику права в односторонньому порядку розірвати договір. 
Метою регулювання, передбаченого статтею 41 Закону, а саме: закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.
Тобто, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим.
Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон і надає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%.
Інше тлумачення відповідної норми Закону України “Про публічні закупівлі” нівелює, знецінює й робить непрозорою процедуру відкритих торгів.
З матеріалів справи вбачається, що під час укладення додаткової угоди № 2 від 12.05.2022 до Договору на підтвердження збільшення ціни за тонну брикетів з 2353,87 грн до 2589,02 грн ДП “Волиньторф” надало висновок Волинської торгово-промислової палати за результатами цінового моніторингу № В-350 від 28.04.2022 та наказ ДП “Волиньторф” від 28.04.2022 № 103 “Про встановлення оптово-відпускних цін на брикети та напівбрикети торфові”. Відповідно до цього наказу ДП “Волиньторф” оптово-відпускна ціна на брикети торфові, що реалізуються торфозаводами державного підприємства “Волиньторф” бюджетним установам та іншим споживачам, становить 2100 грн. 
Під час укладення додаткової угоди № 4 від 07.09.2022 до Договору, в якій змінено ціну за тонну брикетів до 2709,02 грн ДП “Волиньторф” надало висновок Волинської торгово-промислової палати за результатами цінового моніторингу №В-484 від 03.08.2022 та наказ ДП “Волиньторф” № 173 від 26.07.2022 “Про встановлення оптово-відпускних цін на брикети та напівбрикети торфові”.
Зі змісту висновків Волинської торгово-промислової палати за результатами цінового моніторингу № В-350 від 28.04.2022 та № В-484 від 03.08.2022 встановлено, що вказані документи містять інформацію, згідно якої середня ціна на торфові брикети на території України станом квітень 2022 року становить 4950 грн за тонну, а станом на липень 2022 року - 5420 грн за тонну, відповідно.
У вказаних висновках у примітках також зазначено, що цінова інформація, вказана у висновку, дійсна тільки на дату складання; висновок виданий в інформаційно-консультативних цілях.
Таким чином, висновки Волинської торгово-промислової палати за своїм змістом та суттю є лише документами довідково-інформаційного характеру, в яких не міститься жодної інформації про коливання та динаміки цін на брикети торфові на ринку. 
Крім того, договір про закупівлю товару укладено 21.01.2022, а додаткову угоду №2 - 12.05.2022. Водночас жоден, наданий ДП «Волиньторф» документ, в тому числі і висновок Волинської торгово-промислової палати від 28.04.2022 № В-350, не містить інформації про середню вартість на ринку одиниці предмету закупівлі станом на дату укладення Договору та станом на дату ініціювання або укладення додаткової угоди №2 до Договору, а також інформацію про коливання цін на торф`яні брикети впродовж вказаного періоду.
На момент укладення додаткової угоди №4 від 07.09.2022 ДП «Волиньторф» не надало документів, які б посвідчували коливання середніх цін на ринку на торф`яні брикети в період із 12.05.2022 по 07.09.2022, тобто в період між укладенням додаткової угоди №2 та додаткової угоди №4 до Договору.
Крім того, аналіз висновку Волинської торгово-промислової палати за результатами цінового моніторингу № В-350 від 28.04.2022 свідчить, що він містить інформацію про середню вартість одиниці предмету закупівлі, яка склалась на ринку в квітні 2022 року, тоді як додаткова угода №2 до Договору укладена 12.05.2022.
Отже, з огляду на встановлені обставини, додаткова угода №2 від 12.05.2022 (саме п.2 щодо збільшення ціни за одиницю товару та п.3, яким внесено зміни до додатку №1 Договору (специфікації), в частині збільшення ціни за товар, укладена за відсутності будь-якої інформації, яка б посвідчувала коливання середніх цін на торфові брикети на ринку впродовж травня.
Висновок Волинської торгово-промислової палати за результатами цінового моніторингу № В-484 від 03.08.2022, наданий відповідачем-2 для укладення додаткової угоди №4, містить інформацію про середню вартість одиниці предмету закупівлі, яка склалась на ринку в липні 2022 року. Вказаний висновок складний 03.08.2022, в той час як додаткова угода №4 до Договору укладена 07.09.2022.
Таким чином, висновок Волинської торгово-промислової палати за результатами цінового моніторингу № В-484 не може бути доказом підтвердження коливання цін для додаткової угоди №4 від 07.09.2022.
У постанові від 16.02.2023 по справі № 903/366/22 Верховний Суд зазначає, що виключно саме лише коливання цін на ринку не може бути беззаперечною підставою для автоматичного перегляду (збільшення) погодженої сторонами ціни за одиницю товару.
Ініціюючи укладення спірних додаткових угод, ДП «Волиньторф» не довів, ані наявності коливання ціни товару на ринку, ані тих обставин, що стверджуване останнім коливання ціни брикетів торфових зробило для підприємства, як постачальника, виконання договору, зокрема без укладення оспорюваних додаткових угод, вочевидь невигідним чи збитковим.
Також суд звертає увагу, що власні накази ДП «Волиньторф» від 28.04.2022 за №103, від 26.07.2022 за № 173 взагалі не відображають ринкових цін на товар, а є лише внутрішніми документами підприємства, які встановлюють оптово-відпускні ціни на брикети, вироблені підприємством, відтак не можуть слугувати підставою внесення змін до правочину (саме у контексті вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі»). 
Таким чином, накази ДП «Волиньторф» та висновки Волинської торгово-промислової палати не є належним документальним підтвердженням ринкової вартості торфових брикетів на час проведення Торчинською селищною радою процедури закупівлі та укладення Договору із ДП «Волиньторф», а також на момент внесення змін до правочину (укладення оспорюваних додаткових угод від 12.05.2022 за №2 (в частині) та від 07.09.2022 №4).
Отже, матеріали справи свідчать, що ДП «Волиньторф», як постачальником товару по договору про закупівлю, під час укладення додаткових угод №2 (в частині збільшення ціни) та №4 до Договору допущено порушення вимог, встановлених п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», та підвищено вартість одиниці предмету закупівлі за відсутності законних для цього підстав, оскільки надані постачальником документи не підтверджують коливання на ринку цін на товар, який є предметом закупівлі.
Верховний Суд у постанові від 16.02.2023 по справі № 903/366/22 зазначив, що виключно саме лише коливання цін на ринку не може бути беззаперечною підставою для автоматичного перегляду (збільшення) погодженої сторонами ціни за одиницю товару.
Оскільки законодавством у сфері публічних закупівель конкретну особу, наділену повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку, не визначено, то, виходячи з норм чинного законодавства, до суб`єктів надання такої інформації можна віднести, зокрема, Державну службу статистики України, на яку постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442 “Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади” покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство “Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків”, яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові/товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; Торгово-промислову палату України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації. Таким чином, довідки та експертні висновки Торгово-промислової палати України можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.07.2023 року у справі №916/944/22. 
Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №924/1240/18 зазначив, що надані постачальником довідки торгово-промислових палат не є належними доказами на підтвердження коливання ціни на пальне, оскільки, вказані документи лише констатують рівень загальних ринкових цін на пальне на певну дату та не доводять їх коливання. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документи, що підтверджують коливання ціни товару на ринку, повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін. Тобто, не будь-яка довідка уповноваженого органу про ціну товару на ринку, є належним підтвердженням та підставою для зміни ціни в договорі після його підписання, а лише та, яка містить інформацію про коливання ціни такого товару на ринку. У документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена чинна ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору.
Також у постановах від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 та від 23.11.2023 у справі № 917/1009/22 Верховний Суд виснував, що постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції). 
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 викладено правовий висновок про застосування норм п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, зокрема: “Зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% не допускається, в тому числі і у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Зміни та доповнення до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, внесені Законом №1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару – 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10%, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару”.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24 зробила висновок, про те, що визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю (п.140).
Поряд з цим, Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі №924/1240/18 зазначив, що надані постачальником довідки торгово-промислових палат не є належними доказами на підтвердження коливання ціни на пальне, оскільки, вказані документи лише констатують рівень загальних ринкових цін на пальне на певну дату та не доводять їх коливання. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документи, що підтверджують коливання ціни товару на ринку, повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін.
Тобто, не будь-яка довідка уповноваженого органу про ціну товару на ринку, є належним підтвердженням та підставою для зміни ціни в договорі після його підписання, а лише та, яка містить інформацію про коливання ціни такого товару на ринку.
У документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена чинна ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору.
У постановах від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 та від 23.11.2023 у справі № 917/1009/22 Верховний Суд зазначив, що постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
За таких обставин ДП “Волиньторф” у процесі розгляду справи не доведено факту коливання ціни товару на ринку. При цьому виключно коливання цін на ринку не може бути беззаперечною підставою для автоматичного перегляду (збільшення) погодженої сторонами ціни за одиницю товару.
Статтею 652 Цивільного кодексу України визначено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Через зміну істотних обставин договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Надані ДП «Волиньторф» документи (наказ підприємства щодо встановлення оптово-відпускних цін та цінова довідка торгово- промислової палати) за своїм змістом та суттю є лише документами довідково-інформаційного характеру, а тому не можуть слугувати належним доказом факту коливання ціни на брикети торфові, оскільки не містять відомостей щодо динаміки ціни на вказаний товар, в них відсутній аналіз вартості станом на дату укладення Договору та додаткової угоди чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни брикетів торфових на ринку у звітному періоді, у зв`язку з чим не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов Договору на підставі п. 2. ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Згідно правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 924/674/21, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися. Аналогічна позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 19.07.2022 у справі № 927/568/21, від 16.02.2023 у справі №903/383/22, від 13.04.2023 у справі №908/653/22).
Суд зазначає, що тендер проводиться не лише для того, щоб закупівля була проведена на максимально вигідних для держави умовах, але й для того, щоб забезпечити однакову можливість всім суб`єктам господарювання продавати свої товари, роботи чи послуги державі.
Торчинська селищна рада, яка мала беззаперечне право на отримання брикетів торфових по ціні, визначеній в укладеному сторонами договорі, внаслідок укладення додаткових угод, якими вартість поставленого товару безпідставно збільшилась, а обсяг за договором істотно зменшився, отримала меншу кількість товару за вищою ціною, ніж це передбачено умовами договору. Це призвело до повного нівелювання результатів публічних закупівель.
Враховуючи зазначене, пункт 2 та пункт 3 додаткової угоди №2 від 12.05.2022 та додаткова угода №4 від 07.09.2022 до Договору підлягають визнанню недійсними на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки суперечать інтересам держави. 
Щодо підстав для повернення надмірно сплачених грошових коштів за договором про закупівлю товарів суд зазначає наступне.
Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
За умовами договору про закупівлю замовником (Торчинською селищною радою) сплачено ДП «Волиньторф» за поставлені торфобрикети 444 881,43 гривень.
Згідно видаткових накладних, підписаних сторонами, ДП «Волиньторф» передало Торчинській селищній раді за Договором 173,861 т брикетів торфових (з яких 121,961 т - після підвищення ціни за додатковими угодами), а саме: від 04.02.2022 №370 на 17,7 т брикетів торфових загальною вартістю 41663,5 грн (2353,87 грн за 1 т); від 16.02.2022 №612 на 4 т брикетів торфових загальною вартістю 9415,48 грн (2353,87 грн за 1 т); від 16.02.2022 №613 на 13,2 т брикетів торфових загальною вартістю 31071,08 грн (2353,87 грн за 1 т); від 14.03.2022 №834 на 17 т брикетів торфових загальною вартістю 40015,79 грн (2353,87 грн за 1 т); від 05.09.2022 №2923 на 18 т брикетів торфових загальною вартістю 46602,36 грн (2589,02 грн за 1 т); від 05.09.2022 №2955 на 11 т брикетів торфових загальною вартістю 28479,22 грн (2589,02 грн за 1 т); від 05.09.2022 №3001 на 17,6 т брикетів торфових загальною вартістю 47678,75 грн (2709,02 грн за 1 т); від 26.09.2022 №2923 на 18 т брикетів торфових загальною вартістю 46602,36 грн (2589,02 грн за 1 т); від 26.09.2022 №2955 на 11 т брикетів торфових загальною вартістю 28479,22 грн (2589,02 грн за 1 т); від 26.09.2022 №2956 на 6 т брикетів торфових загальною вартістю 15534,12 грн (2589,02 грн за 1 т); від 26.09.2022 №3013 на 8,7 т брикетів торфових загальною вартістю 23568,47 грн (2709,02 грн за 1 т); від 06.10.2022 №3445 на 6,385 т брикетів торфових загальною вартістю 17297,09 грн (2709,02 грн за 1 т); від 11.10.2022 №3509 на 17,7 т брикетів торфових загальною вартістю 47949,65 грн (2709,02 грн за 1 т); від 15.11.2022 №4073 на 7,576 т брикетів торфових загальною вартістю 20524,34 грн (2709,02 грн за 1 т).
Оскільки, пункти 2 та 3 додаткової угоди № 2 від 12.05.2022 та додаткова угода № 4 від 07.09.2022 договору про закупівлю товару №22 від 21.01.2022, укладеного між Торчинською селищною радою та ДП “Волиньторф” є недійсними та такими, що не породжують правових наслідків, розрахунок за товар повинен здійснюватися за ціною, визначеною Договором, а саме договірна ціна становить 2353,87 грн з ПДВ за 1 т. 
Торчинська селищна рада за поставлений товар повинна була сплатити Постачальнику кошти у сумі (173,861 т *2353,87 грн за 1 т) 409 246,19 грн.
Різниця між сумою коштів, які фактично сплачено Замовником за постачання брикетів торфових по ціні, згідно з оспорюваними додатковими угодами, та сумою за товар по ціні, визначеною Договором становить (444 881,43 грн - 409 246,19 грн) 35 635,24 грн.
Таким чином, грошові кошти в сумі 35 635,24 грн є такими, що були безпідставно одержані ДП «Волиньторф», підстава їх набуття відпала, а тому останній зобов`язаний їх повернути до бюджету, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України.
Водночас, 06.11.2023 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях (Продавець) та ТОВ «Агробіостандарт» (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - єдиного майнового комплексу ДП «Волиньторф», за результатами електронного аукціону з умовами, який посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Голубенко Н.І. та зареєстрований в реєстрі № 938.
Також 05.12.2023, між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях з ТОВ «Агробіостандарт» підписано Акт приймання-передачі об`єкта малої приватизації - єдиного майнового комплексу ДП «Волиньторф». Акт нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Холявка В.Я., зареєстрований в реєстрі за №395,396.
Розділом 3 Договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації державної власності - єдиного майнового комплексу ДП «Волиньторф» за результатами електронного аукціону з умовами від 06.11.2023 визначено, що Покупець - ТОВ «Агробіостандарт», який придбав об`єкт приватизації як єдиний майновий комплекс, є правонаступником усіх майнових прав (крім права постійного користування земельною ділянкою) і обов`язків ДП «Волиньторф» відповідно до умов цього Договору та ст. 28 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», в тому числі прав на оформлення права оренди земельними ділянками, дозволів та ліцензій ДП «Волиньторф», з дня посвідчення акта приймання-передачі об`єкта приватизації від Продавця до Покупця, який підписується сторонами та скріплюється їх печатками (за наявності).
За приписами частин 1 та 2 статті 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки.
Єдиний майновий комплекс державного або комунального підприємства, його структурного підрозділу (єдиний майновий комплекс) - усі види майна, призначені для діяльності підприємства, його структурного підрозділу, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировина, продукція, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інші позначення та права, включаючи права на земельні ділянки (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна").
Згідно із частиною 1 статті 28 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" особи, які придбали державні або комунальні підприємства як єдині майнові комплекси, є правонаступниками їх майнових прав (крім права постійного користування земельною ділянкою) і обов`язків відповідно до умов договору між продавцем і покупцем та законодавства України.
За змістом цих положень:
- у разі купівлі у процедурі приватизації єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства покупець такого підприємства стає правонаступником усіх його прав і обов`язків, за винятком права постійного користування земельною ділянкою під об`єктом приватизації;
- передбачене наведеними положеннями правонаступництво стосується осіб, які придбали державні або комунальні підприємства як єдині майнові комплекси, тобто покупця (власника) об`єкта приватизації, який в порядку правонаступництва набуває як майнових прав (окрім права постійного користування земельною ділянкою), так і обов`язків приватизованого підприємства.
При цьому передбачене наведеними нормами правонаступництво хоча і є частковим (сингулярним), оскільки обмежується правом постійного користування земельною ділянкою, проте усі інші майнові права та обов`язки приватизованого підприємства передаються новому власнику в порядку правонаступництва у повному обсязі.
Верховний Суд у постановах від 29.04.2021 у справі N 908/1260/20, від 11.10.2023 у справі N 904/9298/21, від 17.07.2024 у справі N 916/3030/23, від 15.01.2025 у справі N 902/884/21, від 16.01.2025 у справі N 910/200/23, від 21.04.2025 у справі N 902/1177/15 вже висловлювався щодо застосування положень статті 28 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна". Висновок обумовлений тим, що "аналіз статті 28 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" з огляду на її назву та зміст свідчить про те, що передбачене цією нормою правонаступництво стосується саме осіб, які придбали державні або комунальні підприємства як єдині майнові комплекси, тобто стосується саме покупця (власника) об`єкта приватизації, який в порядку правонаступництва і набуває майнових прав приватизованого підприємства. При цьому передбачене цією нормою правонаступництво хоча і є частковим, оскільки обмежується правом постійного користування земельною ділянкою, проте усі інші майнові права приватизованого підприємства передаються новому власнику в порядку правонаступництва у повному обсязі. Можливості правонаступництва майнових прав і обов`язків приватизованого підприємства іншою, ніж покупець (новий власник), особою зазначена спеціальна норма Закону не передбачає".
Відповідно до приписів частин 1, 2 статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" оформлення угод приватизації здійснюється шляхом укладення договору купівлі-продажу об`єкта приватизації між органом приватизації та переможцем електронного аукціону тощо. До договору купівлі-продажу об`єкта приватизації включаються передбачені умовами аукціону, викупу зобов`язання сторін, зокрема щодо погашення боргів із заробітної плати та перед бюджетом, простроченої кредиторської заборгованості підприємства (що є об`єктом приватизації).
Право власності на об`єкт приватизації переходить до покупця після укладення договору купівлі-продажу об`єкта приватизації та підписання акта приймання-передачі об`єкта приватизації, крім випадків переходу права власності на пакет акцій (частина 6 статті 26 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна").
Таким чином, реалізація та захист прав кредиторів за тими вимогами до підприємства (що придбано покупцем в процесі приватизації), які мали місце на момент придбання покупцем відповідного підприємства, може здійснюватися шляхом заявлення кредитором (кредиторами) вимоги до покупця щодо виконання відповідної умови договору купівлі-продажу, зокрема вимоги про погашення покупцем боргів придбаного ним підприємства, а саме простроченої кредиторської заборгованості такого підприємства.
Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного кодексу України до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі № 264/5957/17 (п. 23), правонаступництво юридичної особи передбачає одночасний перехід до правонаступника за передавальним актом або розподільчим балансом прав, і обов`язків юридичної особи, яка припиняється.
Судом також враховано правову позицію, викладену Касаційним господарським судом Верховного Суду у постанові від 06.03.2026 у справі № 909/555/18. 
Таким чином, за договором купівлі-продажу об`єкта приватизації до ТОВ Агробіостандарт», як правонаступника перейшли всі права, обов`язки й борги ДП «Волиньторф» (крім права постійного користування земельною ділянкою) у силу статті 26 і частини 1 статті 28 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" та положень пункту 3.1 договору.
З огляду на зазначене суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.
У зв`язку із задоволенням позову відповідно до ст.129 ГПК України на ТОВ “Агробіостандарт” як правонаступника ДП “Волиньторф”, суд покладає витрати Волинської обласної прокуратури по справі, пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 7267,20 грн.

Керуючись ст. 86, 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати недійсними пункти 2 та 3 додаткової угоди № 2 від 12.05.2022 до договору про закупівлю товару №22 від 21.01.2022, укладеного між Торчинською селищною радою та Державним підприємством “Волиньторф”. 
3. Визнати недійсною додаткову угоду № 4 від 07.09.2022 до договору про закупівлю товару №22 від 21.01.2022, укладеного між Торчинською селищною радою та Державним підприємством “Волиньторф”.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Агробіостандарт” (вул.Мазепи І., будинок 7, місто Теребовля, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 48100, код ЄДРПОУ 43065223) на користь Торчинської селищної ради (вул. Незалежності, 82, смт. Торчин, Луцький район, Волинська область, 45612, код ЄДРПОУ 04333158) кошти в сумі 35635,24 грн (тридцять п`ять тисяч шістсот тридцять п`ять грн 24 коп).
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Агробіостандарт” (вул. Мазепи І., будинок 7, місто Теребовля, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 48100, код ЄДРПОУ 43065223) на користь Волинської обласної прокуратури (вул. Винниченка, 15, м. Луцьк, Волинська обл., код ЄДРПОУ 02909915) 7267,20 грн витрат по сплаті судового збору.
5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.
Повний текст рішення складено 07.04.2026.

Суддя С. В. Бідюк