П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 року м. Київ

Справа №761/13667/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/730/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Пономаренко Н.В. 29 січня 2025 року в м. Києві, повний текст рішення складений 11 березня 2025, у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації в особі державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про скасування рішень та державної реєстрації права власності,

В С Т А Н О В И В

У квітні 2021 року позивач звернулася до з вищевказаним позовом, в якому просила: 
скасувати рішення Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» від 02.12.2010 в частині включення до об`єктів комунальної власності м. Києва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;
скасувати державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення №1-3 групи приміщень №104 в літ «А» загальною площею 330,1 кв.м., проведену 29.03.2017 державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації);
скасувати рішення Київської міської ради від 14.05.2019 №532/7188 «Про затвердження переліку об`єктів комунального майна територіальної громади м. Києва, що підлягають приватизації» в частині включення нежитлового приміщення №1-3 групи приміщень №104 в літ «А» загальною площею 330,1 кв.м. в житловому будинку АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , а також, у відповідності до приписів закону, співвласником допоміжних приміщень цього будинку, у тому числі підвалів.
16.03.2021 до одного з підвалів будинку зайшли сторонні особи та повідомили, що вони є новими його власниками. У подальшому їй стало відомо, що приміщення підвалу площею 330,1 кв.м. перебуває на стадії приватизації, і на сайті Prozorro вказано, що це приміщення під виглядом нежитлового виставлено на приватизацію у 2019 році. Представник позивача отримав витяг з реєстру, з якого також вбачається, що допоміжне підвальне приміщення зареєстровано під виглядом нежитлового у комунальну власність. Підставою для державної реєстрації зазначено рішення Київської міської ради №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» від 02.12.2010.
В оголошенні на сайті «Державні Торги онлайн» зазначено, що приміщення розміщуються у підвальному поверсі будинку, приміщення виставлене на приватизацію за такими кодами: CAV-PS:04212000-7 - Будівля складу, ангару тощо та їх частин; ДК 018:2000:125 - Будівлі промисловості та склади. Позивач вважає очевидним, що підвал будинку не є такими приміщеннями.
Приватизація здійснюється на підставі рішення Київської міської ради від 14.05.2019№532/7188 «Про затвердження переліку об`єктів комунального майна територіальної громади м. Києва, що підлягають приватизації». 
Позивач вважає, що рішення про включення будинку до об`єктів комунальної власності та подальша приватизація підвалу є незаконними та підлягають скасуванню, з огляду на те, що незаконність рішення від 02.12.2010 про включення окремого житлового багатоквартирного будинку до складу комунального майна встановлена постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2014 року у справі №826/10086/14.
Крім того, позивач зазначає, що нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку так само як і житловий будинок в цілому не можуть бути об`єктами малої приватизації. Не можуть слугувати об`єктами приватизації і допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, адже вони перебувають у спільній власності мешканців будинку. Оскільки спірне приміщення є підвалом, воно призначене для обслуговування будинку та його комунікацій, а відтак є допоміжними приміщеннями.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2022, у цій справі позовні заяви ОСОБА_1 були залишені без задоволення. /т.1 а.с.1179-188/
Постановою Київського апеляційного суду від 07.11.2022 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2022 було скасовано, а провадження у справі було закрито з підстав порушення правил юрисдикції. /т.2 а.с.29-33/
Постановою Верховного Суду від 18.01.2023 постанову Київського апеляційного суду від 07.11.2022 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. /т.2 а.с.66-73/
Постановою Київського апеляційного суду від 12.04.2023 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2022 було залишено без змін. /т.2 а.с.98-101/
Постановою Верховного Суду від 27.09.2023 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2022 та постанову Київського апеляційного суду від 12.04.2023 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції /т.2 а.с.126-131/

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації в особі державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про скасування рішень та державної реєстрації права власності - відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що суду не надано доказів, що права позивача порушені, враховуючи відсутність доказів, що органом місцевого самоврядування та державним реєстратором було порушено вимоги закону, права позивача в даному випадку не порушені, а тому не підлягають судовому захисту і в задоволенні позовних вимог суд відмовив повністю.
Оскільки під час розгляду справи відповідачами спростовано доводи позивача, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням, а саме відповідачами доведено належними та допустимими доказами, що це приміщення є нежитловим приміщенням і на нього не розповсюджується положення ч.2 ст.382 ЦК України. Тому суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в зв`язку з безпідставністю позовних вимог, а підстав для застосування наслідків пропуску строку давності не вбачав.

Не погодилася із вказаним рішенням суду позивач, її представником подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Представник позивача зазначає, що висновок суду про те, що спірне приміщення не є допоміжним, є безпідставним, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що це приміщення будувалось, як окреме нежитлове приміщення у складі будинку.
Технічне приміщення підвалу не є приміщенням спільного користування, а є допоміжним приміщенням, призначеним для обслуговування будинку. Мешканці будинку не користуються підвалом, на відміну від ліфтів, сходів, натомість це приміщення використовується для обслуговування загально будинкових мереж.
Представник зазначає, що судом першої інстанції проігноровано правові позиції Верховного Суду у справі №904/5047/18, на які посилався позивач, та в яких Верховний Суд підтвердив, що технічна інвентаризація, в тому числі на підставі рішення місцевої ради, так само, як і видача місцевими органами самим собі свідоцтва про право власності, не можуть вважатися доказами зміни правового статусу допоміжних приміщень чи доказами набуття місцевою радою власності на ці приміщення.
Також з рішення суду вбачається, що суд обґрунтував його доказами, наданими відповідачем лише в 2024 році, після повернення справи на новий розгляд. В свою чергу, сам факт прийняття судом в січні 2024 року доказів у справі, провадження в якій було відкрито ще в 2021 році, без жодного обґрунтування об`єктивної неможливості надати їх раніше, є грубим порушенням норм процесуального права. Всі ці докази були наявними у відповідача станом на час відкриття провадження у даній справі в 2021 році, відтак жодних поважних причин для їх неподання суду у нього нема та не може бути.
Представник також зазначає, що у даній справі позивач не просить скасувати рішення від 02 грудня 2010 року №284/5096 в цілому, адже позивач не знає та не повинен знати, чи законним є включення до комунальної власності інших приміщень у інших будинках, а просить суд скасувати це рішення лише в частині того конкретно визначеного підвалу, який розташований під багатоквартирним житловим будинком АДРЕСА_1 , в якому мешкає позивач та право власності на квартири в якому йому належить. 
Посилання відповідача на наявність в будинку інших підвальних приміщень, що перебувають у приватній власності, яке жодним чином не підтверджене, не має відношення до предмету спору.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Київської міської ради вказує на те, що ними на виконання постанови Верховного Суду від 27 вересня 2023 року було надано суду технічну документацію на спірний об`єкт нерухомого майна для надання правової оцінки. Всі інші доводи апеляційної скарги не мають значення для правильного вирішення спору, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції, зроблених на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, що були встановлені на підставі досліджених доказів. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.
Представник відповідача Київської міської ради - Онищенко Т.О. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи своїх представників в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважала, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що  ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 з 2009 року. /т.1 а.с.5/
Рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 №208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» був затверджений перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києві, у додатку № 1 до якого значиться житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площею 1014 кв.м. та площа нежитлових приміщень 1339,3 кв.м. /т.2 а.с.203-204/
Матеріали справи містять копію договору № 367/2 від 15.06.2009 оренди нежитлових приміщень територіальної громади Шевченківського району м. Києва, укладений між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, предметом якого є нежитлове приміщення загальною площею 290 кв.м., а саме підвал згідно поверхового плану приміщення розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Строк оренди визначений до 31.05.2010. У додатковій угоді від 2.12.2009 сторонами договору визначено, що площа приміщення становить 330,1 кв.м. /т.1 а.с.112-115/
КП «Керуюча дирекція Шевченківської районної у м. Києві ради» у довідці від 19.11.2009 №633-вих вказало про те, що ТОВ «ВАЛЕНТА-РЕНТ» орендує в будинку нежитлове приміщення №104, загальною площею 330,1 кв.м і ці приміщення не є допоміжними, у них не розміщується загально будинкові інженерні мережі. /т.2 а.с.205/
Рішенням Шевченківської районної у м. Києві ради № 684 від 25.06.2009 був затверджений перелік об`єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації. У додатку № 1 у п. 8 значиться нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 площею 290 кв.м, як таке що підлягає приватизації шляхом викупу, покупцем визначено ТОВ «ВАЛЕНТА-РЕНТ». /т.1 а.с.117/ 
Рішенням Шевченківської районної у м. Києві ради № 735 від 29.09.2009 були внесені зміни, зокрема, до рішення Шевченківської районної у м. Києві ради № 684 від 25.06.2009 1.10.4 п.8 додатку 1 в частині площі викласти 330,1. /т.1 а.с.116/
З витягу з наказу Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради № 80-з від 16.11.2009 вбачається, що було прийнято рішення про приватизацію шляхом викупу нежитлових приміщень, зокрема, у додатку у п.8 значиться нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 площею 330,1 кв.м покупцем визначено ТОВ «ВАЛЕНТА-РЕНТ» /т.1 а.с.118/
Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради в листі від 25.03.2010 №5/2-084-006/58 «Про оформлення свідоцтва про право власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва», адресованому Головному управлінню комунальної власності, повідомляло, що нежитлові приміщення загальною площею 330,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 не є допоміжним приміщенням будинку. Документація щодо вводу в експлуатацію зазначеного приміщення не зберіглася. /т.2 а.с.206/
Згідно зі свідоцтвом виданим Головним управління комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради Київської міської адміністрації) САС 922207 від 25.03.2010 ним посвідчено, що нежитлові приміщення №№ 1,2,3 групи приміщень №104) загальною площею 330,1 кв.м., які розташовані в АДРЕСА_1 дійсно належать територіальній громаді Шевченківського району м. Києва. /т.1 а.с.121, т.2 а.с.207/
У технічному паспорті, виготовленим 03.08.2009 у житловому будинку АДРЕСА_1 , підвал площею 330,1 кв.м. визначений в графі «Площа нежитлових (вбудованих) приміщень. /т.2 а.с.211/ 
18.05.2010 між Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ТОВ «ВАЛЕНТА-РЕНТ» був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень загальною площею 330,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (літера А). /т.1 а.с.119-120/
Рішенням Господарського суду м. Києва від 09.11.2010 у справі № 3/308 розірваний договір № 001445/10 купівлі-продажу нежилих приміщень від 18.05.2010, укладений між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Валента-Рент». В мотивувальній частині рішення судом встановлено, що відповідач в порушення умов п. 2.1. договору не провів розрахунку з позивачем та не сплатив передбачену вартість об`єкта оренди приватизації у зазначений в договорі строк. З огляду на наведене вимоги позивача щодо розірвання договору купівлі-продажу нежилих приміщень № 001445/10 від 18.05.2010 обґрунтовані та підлягають задоволенню. /т.1 а.с.122-125/
Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» затверджено перелік об`єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва згідно з додатками 1-10 до цього рішення. /т.1 а.с.10/
У додатку № 10 до рішення визначено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва, що розміщені в Шевченківському районі, серед яких є будинок АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.11/
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2014 у справі №826/10086/14 визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» - в частині включення до Переліку об`єктів комунальної власності міста Києва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 . /т.1 а.с.14/
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2014 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2014 у справі №826/10086/14 залишено без змін. /т.1 а.с.15/
Матеріали справи містять копії зазначених судових рішення із знеособленими даними, проте апеляційним судом перевірена інформація в Єдиному державному реєстрі судових рішень з повним доступом, а тому наведені відповідні дані. Також за даними Єдиного державного реєстру судових рішень у справі вказане рішення суду першої інстанції не переглядалось в апеляційному та касаційному порядку.
Також за даними Єдиного державного реєстру судових рішень у справі №826/10086/14 ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.12.2014 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київської міської ради на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2014 та ухвалу  Київського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2014. 
У технічному паспорті на приміщення громадського призначення, вбудовані в житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 10.10.2016, підвал літера А визначений як «нежитлове приміщення», площа групи приміщень № 104 визначена 330,1 кв.м. /т.2 а.с.212-217/
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 29.03.2017 проведено державну реєстрацію комунальної власності на нежилі приміщення № 1-3 групи приміщень № 104 в літ «А» загальною площею 330, 1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . 
Підставою реєстрації є: рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», лист комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» № 13 від 29.03.2017, лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву № 30-08/3338 від 23.03.2017. /т.1 а.с.8/
Рішенням Київської міської ради від 14.05.2019 № 532/7188 «Про затвердження переліку об`єктів комунального майна територіальної громади м. Києва, що підлягають приватизації», серед іншого, затверджено перелік об`єктів малої приватизації, що перебувають у комунальній власності територіального громади м. Києва та підлягають приватизації згідно з додатком до цього рішення. /т.1 а.с.12/
У додатку до рішення Київської міської ради від 14.05.2019 № 532/7188 «Перелік об`єктів малої приватизації, що перебувають у комунальній власності територіального громади м. Києва та підлягають приватизації» зазначено нежиле приміщення (літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1 , площею 330, 1 кв.м. /т.1 а.с.13/
Департамент комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Кївської міської ради (Київська міська державна адміністрація) у листі № 062/11/13-1849 від 26.03.2021 вказав, що нежитлові приміщення(літ.А) площею 330,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , не приватизавано та перебуває у комунальній власності. /т.1 а.с.9/ 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2023 року у справі № 761/1667/22 задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової О.В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єлісєєвої О.А. про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити частково.
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 20380720, прийняте 30.03.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавриловою О.В., щодо державної реєстрації за ОСОБА_4 права власності на нежитлове приміщення №123, літера «А» у будинку АДРЕСА_1 .
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексним номером 61558966, прийняте 12.11.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою О.А., щодо державної реєстрації за ОСОБА_5 права власності на нежитлове приміщення №123, літера «А» у будинку АДРЕСА_1 .
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 нежитлове приміщення №123, літера «А» у будинку АДРЕСА_1 ./т.2 а.с.152-161/
Матеріали справи містять копію зазначеного судового рішення із знеособленими даними, проте апеляційним судом перевірена інформація в Єдиному державному реєстрі судових рішень з повним доступом, а тому наведені дані відповідають дійсності.

Згідно ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В порядку визначеному положеннями ст.ст. 317, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст.382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Частинами 1, 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
У ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» наведені визначення, що вживаються у цьому Законі, зокрема: 
допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);
нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.
Відповідно до п. 7 Розділу VIII Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127 (далі - Інструкція №127), житлові та допоміжні приміщення нумеруються арабськими цифрами - окремо кожна квартира (група нежитлових приміщень, машино-місць) у порядку руху за годинниковою стрілкою, починаючи від входу. Нумерація сходових кліток та інших допоміжних приміщень спільного загальнобудинкового користування та неопалюваних приміщень позначається римськими цифрами.

В порядку визначеному ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування
У статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 1 ст. 59 цього Закону, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Згідно з ч. 1 ст. 73 цього Закону, акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
Вимогами п.22 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» передбачено, що приватизація державного або комунального майна - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).
У ч.2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В порядку визначеному ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові від 23.10.2019 у справі № 598/175/15 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.
Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 916/2069/17, від 22.11.2018 у справі № 904/1040/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17.
Згідно з ч.1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
У постанові від 27.09.2023 у даній справі, якою справа була направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 23.10.2019 року у справі № 598/175/15, вказав на те, що у вказаних правовідносинах саме на відповідача покладено обов`язок доведення того факту, що спірне приміщення не є допоміжним приміщенням, адже за загальним правилом всі нежитлові приміщення багатоквартирного житлового будинку мають статус допоміжних. При цьому колегія суддів врахувала і те, що позивач є слабшою стороною у виниклих цивільних відносинах з органом місцевого самоврядування (органом державної влади), який, через реєстраційний орган Київської міської ради (КМДА), зареєстрував за собою право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, і, відповідно, як власник зобов`язаний мати технічну документацію на це майно та надати її суду для надання правової оцінки.

З наведених обставин вбачається, що у цій справі спір виник щодо приміщення № 1-3 групи приміщень № 104 в літ «А» загальною площею 330,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване як нежитлове приміщення. 
З матеріалів справи вбачається, що спірне приміщення було визначене як нежитлове починаючи з 2001 року, про що свідчить рішення Київської міської ради від 27.12.2001 №208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» та віднесено до об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва.
В 2009 році на спірне приміщення, як нежитлове і таке, що належить до об`єктів комунальної власності було видано свідоцтво про право власності від 25.03.2010 серії НОМЕР_1 , а також у 2009 році Шевченківською районною у м. Києві Ради відносно цього приміщення приймались рішення, які не оскаржувались і не визнавались незаконними, в тому щодо передачі його в оренду. 
Технічна документація на будинок наявна станом на 2009 та 2016 роки, а саме: в технічному паспорті виготовленого станом на 03.08.2009 та в технічному паспорті на приміщення виготовленого станом на 10.10.2016, в плані за поверхами та відповідно в плані приміщень громадського призначення, вбудованих в житловий будинок, та експлікації, група приміщень №104 віднесена до нежитлових приміщень та відповідно пронумерована арабськими цифрами, а місця загального користування (сходи) загальною площею 17,5 кв.м на плані виділені окремо, шляхом позначення їх римськими цифрами.
Крім того, в технічному паспорті наявний журнал підрахунку площі житлового будинку з нежитловими (вбудованими) приміщеннями, в якому підраховано площі окремо за видами приміщень-нежитловими приміщеннями та місцями загального користування. Відповідно до вказаного журналу група приміщень №104, загальною площею 330,1 кв.м віднесена до нежитлових приміщень та не включена до переліку місць загального користування. При цьому місця загального користування (сходи) в журналі відокремлені в окремий список з позначенням їх римськими цифрами.
Підставою для звернення до суду з даним позовом позивачка зазначила, що вона, як власник квартири у будинку, автоматично є співвласником всіх допоміжних приміщень будинку. Так, спірне приміщення є підвалом, воно призначене для обслуговування будинку та його комунікацій, а відтак є допоміжним приміщенням, та не може бути об`єктом приватизації. Разом з тим в ході розгляду справи стороною позивача не було надано жодного доказу, який вказував би на те, що спірне приміщення призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, в ньому мають місце проведені комунікації тощо. Також стороною позивача не було реалізоване право на забезпечення доказів, в ході всього розгляду справи, в тому числі і при новому розгляді справи судом першої інстанції, сторона позивача не зверталась до суду з відповідними клопотаннями.
Позивач зазначала, що незаконність рішення Київської міської ради № 284/5096 від 02.12.2010 в частині включення багатоквартирного житлового будинку до складу комунального майна встановлена постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2014 у справі №826/10086/14. Однак дослідивши зміст вказаного рішення суду, судом встановлено, що ним визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» в частині включення до Переліку об`єктів комунальної власності міста Києва житлового будинку за іншою адресою, а саме за адресою: АДРЕСА_3 , а в іншій частині позову відмовлено. Тобто вказаним судовим рішенням не вирішувалось питання щодо приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , при розгляді цієї справи позивач не приймала участі, а надана в ньому оцінка правовідносин між іншими учасниками і відносно іншого предмету спору, не становить преюдицію для інших справ. Тобто наявність вказаного рішення не звільняє позивача від обов`язку доказування обставин незаконності рішення органу місцевого самоврядування відносно спірного приміщення. 
Відповідно до змісту рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.01.2023 у справі № 761/1667/22, позивачем у цій справі була також ОСОБА_1 , відповідачами у справі були фізичні особи та приватні нотаріуси, предметом спору - приміщення № 123, загальною площею 326,1 кв.м., по АДРЕСА_1 . 
Разом з тим з обставин справи, що переглядається, не вбачається, що спірні приміщення, а саме приміщення № 1-3 групи приміщень № 104 в літ «А» загальною площею 330,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , перебували у власності фізичних осіб, що були учасниками у справі № 761/1667/22. До того ж відмінною є нумерація та загальна площа цих приміщень. А за даними 2001 року за вказаною адресою площа нежитлових приміщень визначена 1339,3 кв.м. Таким чином слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що у справі № 761/1667/22 предметом спору були інші приміщенні, а тому встановлені у ній обставини не мають предюційного значення до цієї справи, зокрема, щодо питання належності спірних приміщень до допоміжних. 
Враховуючи наявну технічну документацію нежитлових приміщень будинку АДРЕСА_1 та, врахувавши вимоги Інструкції №127, суд першої інстанції зробив висновок, що стороною відповідача доведено, що група приміщень №104, загальною площею 330,1кв.м., є нежитловим приміщенням, тобто приміщенням громадського призначення, вбудованим в житловий будинок, а не допоміжним приміщенням. 
В доводах апеляційної скарги сторона позивача вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки ряд доказів був прийнятий після передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Однак Верховний Суд направляючи справу на новий розгляд вказав саме на те, що на відповідача покладено обов`язок доведення того факту, що спірне приміщення не є допоміжним приміщенням. В рішенні суді першої інстанції зазначив, що на виконання постанови Верховного Суду від 27.09.2023, представником відповідачів були подані до суду наступні письмові докази. Сторона позивача також не була позбавлена права на подання доказів при новому розгляді справи, проте своє право, в тому числі і право на забезпечення доказів не реалізувала, і судом не встановлено обставин звільнення позивача від доказування.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Вказана позиція суду ґрунтується на правових висновках Верховного Суду викладених, зокрема, у постановах від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, від 28 квітня 2022 року у справі № 521/10766/18 та інш.
В ході розгляду справи суду не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, що спірне приміщення призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, в ньому мають місце проведені комунікації тощо, натомість наявні дані, що з 2001 року і поданий час спірні приміщення мають статус нежитлових приміщень і таких, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стороною відповідача доведено, що група приміщень №104, загальною площею 330,1кв.м., є нежитловим приміщенням, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.
Вимоги позивача про скасування рішень Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 та від 14.05.2019 №532/7188, а також про скасування державної реєстрації права комунальної власності на спірні приміщення ґрунтуються на тому, що спірні приміщення не є нежитловими, а відносять до допоміжних, у зв`язку з чим порушено право позивача як співвласника. Проте вказане не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами в ході розгляду справи. Інших підстав для їх скасування позивачем заявлено не було. З огляду на наведене суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення вказаних позовних вимог.
Суд першої інстанції також вказав на відсутність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Апеляційна скарга позивача не містить доводів на спростування вказаного висновку суду, а тому на підставі ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не здійснює перевірку рішення суду першої інстанції в цій частині, оскільки вказане виходить за межі доводів апеляційної скарги.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

З огляду на відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та заявлених позивачем вимог, колегія суддів не вбачає і підстав для здійснення стороні позивача компенсації понесених ним судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 13 березня 2026 року.