Справа № 461/6886/22 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р. 
Провадження № 22-ц/811/2988/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.
секретаря: Заяць Я.І. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника Львівської міської ради – Тарасович О.І.,
представника Галицької районної адміністрації Львівської міської ради – Ковалишин Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 вересня 2023 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_3 , за участю третьої особи Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності за територіальною громадою м. Львова на квартиру та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання права на користування квартирою,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2022 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , за участю третьої особи Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності за територіальною громадою м. Львова на квартиру.
Позов мотивувала тим, що в період 2017-2018 років ОСОБА_3 здійснив самочинне будівництво приміщень в дворі будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 153 кв.м. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 08 липня 2019 року у справі №461/5434/17 затверджено мирову угоду, укладену між Львівською міською радою та ОСОБА_3 , за умовами якої сторони домовилися, що у випадку належного її виконання, Львівська міська рада не матиме жодних притензій до ОСОБА_3 з приводу нежитлових приміщень загальною площею 47.80 кв.м.
В подальшому, здійснивши будівельні роботи, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 106 кв.м., однак рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 серпня 2021 року у справі № 461/9067/20 відмовлено у задоволенні його позовних вимог.
На належній територіальній громаді міста Львова в дворі будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 здійснив самочинне будівництво квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 153.7 кв.м. 
Вважала, що Львівська міська рада як власник земельної ділянки, на які збудовано самочинне будівництво має право на визнання за нею права власності на об`єкт самочинного будівництва, а саме, квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 153.7 кв.м.
З наведених підстав просила визнати право власності за територіальною громадою міста Львова на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 153.7 кв.м.
У січні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до Львівської міської ради про визнання права на користування квартирою.
Зустрічний позов мотивував тим, що в 2017-2018 роках він здійснив самочинне будівництво приміщень у дворі будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 153.7 кв.м. за відсутності будь-яких документів, що мають право на проведення таких робіт.
З метою узаконення або визнання за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який і є новоствореною квартирою АДРЕСА_3 , неодноразово звертався до органів місцевого самоврядування, однак його звернення були безуспішними.
Інші мешканці будинку АДРЕСА_1 не заперечують щодо існування новоствореної квартири, що підтвердили письмовими зверненнями, однак квартира фактично вважається об`єктом самочинного будівництва.
Оскільки він вселився в квартиру АДРЕСА_3 , фактично нею користується, вважаючи своїм житлом, відтак наявні підстави для визнання за ним права користування цією квартирою.
З наведених підстав, враховуючи уточнення зустрічних позовних вимог, просив визнати за ним право проживання та користування квартирою АДРЕСА_3 загальною площею 153.7 кв.м.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 вересня 2023 року позов Львівської міської ради до ОСОБА_3 , за участю третьої особи Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності на квартиру за територіальною громадою м. Львова – задоволено повністю.
Визнано право власності за територіальною громадою м. Львова на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 153.7 кв.м. згідно з технічним паспортом інвентарний номер 862 від 02 вересня 2022 року.
Зустрічний позов ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання права на користування квартирою – задоволено повністю. 
Визнано за ОСОБА_3 право на користування жилим приміщенням – квартирою АДРЕСА_3 загальною площею 153.7 кв.м.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 вересня 2023 року у в частині визнання права власності за територіальною громадою м. Львова на квартиру АДРЕСА_3 оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що в період 2017-2018 років її чоловік ОСОБА_3 здійснив самочинне будівництво приміщень в дворі будинку АДРЕСА_1 .
За умовами мирової угоди, укладеної між ОСОБА_3 та Львівською міською радою, затвердженої постановою Львівського апеляційного суду від 08 липня 2019 року у справі №461/5434/17, у випадку її належного виконання Львівська міська рада не матиме жодних претензій до ОСОБА_3 щодо вищезазначених приміщень.
Неодноразові звернення до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та інших органів місцевого самоврядування щодо узаконення або визнання права власності на спірні приміщення по АДРЕСА_1 , які є новоствореною квартирою АДРЕСА_3 виявилися безуспішними, незважаючи на те, що інші мешканці цього будинку не заперечують щодо існування новоствореної квартири АДРЕСА_2 .
Оскільки загальна площа квартири АДРЕСА_3 становить 101 кв.м., визнання за територіальною громадою м. Львова права власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 153.7 кв.м., є безпідставним.
Оскільки об`єкт будівництва споруджено за рахунок їхніх з чоловіком спільних коштів не на земельній ділянці комунальної власності, не за кошти та не з дозволу Львівської міської ради, право власності на квартиру АДРЕСА_3 не може бути визнано за територіальною громадою м. Львова.
Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 вересня 2023 року в частині визнання права власності за територіальною громадою м. Львова на квартиру АДРЕСА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цієї вимоги, а в частині визнання за ОСОБА_1 право на користування квартирою АДРЕСА_3 залишити без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника Львівської міської ради – Тарасович О.І. та представника Галицької районної адміністрації Львівської міської ради – Ковалишин Н.О. на їх заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що у 2017-2018 роках ОСОБА_3 здійснив самочинне будівництво у дворі будинку АДРЕСА_1 загальною площею 153.7 кв.м.
01 липня 2022 року ОСОБА_3 звернувся до Львівської міської ради із заявою, в якій просив Львівську міську раду звернутися до суду з позовом про визнання права комунальної власності на новозбудовану квартиру АДРЕСА_3 .
Згідно з технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_3 , складеним 01 вересня 2022 року ФОП ОСОБА_4 , загальна площа квартири становить 153.7 кв.м. 
Обгрунтовуючи позовні вимоги, Львівська міська рада вважала, що будівництво квартири здійснено без дозвільних документів на належній їй земельні ділянці, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання за нею права власності на цю квартири.
Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_3 вважав, що у зв`язку з тривалим користуванням самочинно збудованою ним квартирою у нього виникло право на користування цією квартирою. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Згідно з ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Згідно зі статтею 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.
Згідно із частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач – це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч. 3 ст. 51 ЦПК України).
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц.
Свідоцтвом про шлюб від 14 вересня 2008 року, виданим міським відділом реєстрації актів цільного стану Львівського міського управління юстиції, підтверджується, що 14 вересня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено запис № 2681, після реєстрації шлюбу прізвище дружини – ОСОБА_6 .
Таким чином, самочинне будівництво квартири АДРЕСА_3 здійснено ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі.
Звертаючись з позовними вимогами про визнання права власності на вищезазначену квартиру, Львівська міська рада пред`явила такі лише до ОСОБА_3 , не залучаючи при цьому як співвідповідача ОСОБА_1 . 
При цьому, позовні вимоги, заявлені Львівською міською радою, та зустрічні позовні вимоги, заявлені ОСОБА_3 , безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_1 і не можуть бути розглянуті судом і вирішені без залучення її співвідповідачем у цій справі, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
Однак, ОСОБА_1 до участі в справі в якості співвідповідача не залучена, клопотань про її залучення співвідповідачем за цим позовом Львівська міська рада, будучи позивачем, та ОСОБА_3 , будучи позивачем за зустрічним позовом, не заявляли, що є підставою для відмови в задоволенні позову та зустрічного позову внаслідок неналежного складу відповідачів.
Доводи апеляційної скарги щодо залишення без змін рішення суду в частині визнання за ОСОБА_3 право на користування жилим приміщенням – квартирою АДРЕСА_3 загальною площею 153.7 кв.м., є необгрунтованими, оскільки внаслідок розгляду справи за неналежного складу сторін рішення суду підлягає скасуванню повністю. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 вересня 2023 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_3 , за участю третьої особи Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання права власності за територіальною громадою м. Львова на квартиру – відмовити.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання права на користування квартирою – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 20.02.2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Мікуш Ю.Р. 

Шандра М.М.