РІШЕННЯ
Іменем України

02 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 990/189/25
адміністративне провадження № П/990/189/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючої судді Коваленко Н.В., 
суддів: Бучик А.Ю., Кравчука В.М., Чиркіна С.М., Стародуба О.П., 
розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог та підстав позову
1. У травні 2025 року ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя (далі також Комісія, ВККС України, ВРП, Рада відповідно, відповідачі), у якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23 про визнання судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді;
- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України від 14 лютого 2024 року № 54/ко-24 про виправлення описки;
- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 03 квітня 2025 року № 711/0/15-25 про звільнення судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 (далі також спірні, оскаржені рішення).
- зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України продовжити у складі колегії оцінювання судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 відповідність на займаній посаді з другої стадії (етапу) «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
2. Позивачка обґрунтовує позов тим, що рішення ВККС України від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23, яким вона визнана такою, що не відповідає займаній посаді, не є достатньо і належно обґрунтованим, а ті мотиви й висновки, які містяться у вказаному рішенні відповідача, є довільними і нераціональними, помилковими щодо фактів та не ґрунтуються на повній і усебічній оцінці доказів та усіх важливих обставин, фактично є суб`єктивними припущеннями членів Комісії.
3. Зокрема, стверджує, що Комісія поза межами наданих їй повноважень й замість відповідного суду надала оцінку діючим цивільно - правовим договорам, які мають презумпцію правомірності й у судовому порядку недійсними не визнавались, а також обставинам стосовно користування позивачкою майном, оцінку яким, на думку ОСОБА_1 , може надавати лише суд під час вирішення відповідного спору у встановленому законом порядку.
4. У позовній заяві підкреслено й те, що під час проведення співбесіди з позивачкою Комісія посилалась на низку даних, які не містились у суддівському досьє, не були повідомлені кандидату напередодні співбесіди, а також не були офіційно витребувані у встановленому законом порядку.
5. З огляду на це позивачка стверджує, що використання Комісією у межах кваліфікаційного оцінювання матеріалів, які не входили до суддівського досьє і до яких вона не мала доступу, які не були попередньо перевірені або офіційно витребувані, становить грубе порушення вимог частини дев`ятої статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка прямо виключає можливість обговорення під час співбесіди інформації, якої не міститься у досьє судді.
6. Також зазначає, що Комісія допустила порушення вимог частини шостої статті 84 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» й не скористалась передбаченим законом правом зупинити кваліфікаційне оцінювання судді до моменту отримання відповіді від уповноваженого органу - Національного агентства з питань запобігання корупції (далі також НАЗК).
7. Встановивши порушення позивачкою вимог законодавства у сфері запобігання корупції та дійшовши висновку про непідтвердження законності джерел походження доходів та майна її близьких осіб та стосовно правомірності підстав користування нею майном, Комісія, на думку ОСОБА_1 , перебрала на себе визначену законом компетенцію НАЗК, що не відповідає закону і свідчить про вихід за межі наданих ВККС України повноважень під час проведення кваліфікаційного оцінювання щодо судді з метою підтвердження його відповідності займаній посаді.
8. Подібні за змістом аргументи наводяться у позові й в частині обґрунтування вимог, які стосуються рішення ВРП від 03 квітня 2025 року № 711/0/15-25, зокрема, акцентується увага на невмотивованості такого рішення, у тому числі відсутності оцінки ключових питань та доводів позивачки, невідповідності наведених у ньому тверджень фактичним обставинам і доказам, які не були враховані й не досліджувались.
9. У цій частині позову позивачка також зазначає, що в оскарженому рішенні не доведена невідповідність ОСОБА_1 окремим Єдиним показникам доброчесності та професійної етики, затвердженим рішенням ВРП від 17 грудня 2024 року № 3659/0/15-24 (далі також Єдині показники).
10. В обґрунтуванні вимог стосовно визнання протиправним та скасування рішення ВККС України від 14 лютого 2024 року № 54/ко-24 про виправлення описки ОСОБА_1 вказує, що такий адміністративний акт Комісії не відповідає ані визначенню поняття «описки», ані змісту процедури виправлення описок, передбаченої Регламентом Комісії, усталеній правозастосовчій практиці Верховного Суду та Вищої ради правосуддя щодо природи та способу усунення помилок, описок та інших недоліків.
11. Позивачка наголошує, що у спосіб прийняття такого рішення ВККС України фактично змінила зміст вже прийнятого нею раніше рішення і вийшла за межі допустимого виправлення описок та очевидних помилок, оскільки за відсутності відповідної мотивації виклала суттєво інші показники результатів оцінювання судді, зокрема, за критеріями доброчесності та професійної етики.
ДОВОДИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧКИ ЩОДО НИХ
12. У відзиві на позовну заяву ВККС України зазначає, що процедура кваліфікаційного оцінювання на відповідність (невідповідність) судді займаній посаді є одноразовою процедурою, яка проводиться з метою відновлення та підвищення суспільної довіри до судової влади в Україні та була запроваджена у відповідь на ймовірну присутність в судовій владі некомпетентних та недоброчесних суддів, а винятковість проведення такої процедури передбачає застосування Комісією особливих стандартів встановлення наявності обґрунтованого сумніву у відповідності судді критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності.
13. Комісія наголошує, що вказаним стандартам кореспондують обов`язки судді бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду та обов`язку докладати всіх зусиль, до того щоб, на думку обізнаного та розсудливого стороннього спостерігача, його поведінка була бездоганною, відповідала наявним нормам суддівської етики.
14. У зв`язку з цим ВККС України стверджує, що в разі наявності обґрунтованого сумніву у відповідності судді критеріям компетентності, професійної етики або доброчесності, спростування такого сумніву покладається й на суддю шляхом складання ним кваліфікаційного іспиту, тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей та надання чітких та переконливих доказів під час дослідження досьє та проведення співбесіди з тією метою, щоб спростувати такий сумнів.
15. Комісія оцінила показники доброчесності та професійної етики позивачки у 0 балів, оскільки під час дослідження досьє та проведення співбесіди встановила обставини, які в своїй сукупності, на думку відповідача, викликають обґрунтовані сумніви у відповідності судді зазначеним критеріям.
16. Такі результати оцінювання позивачки за показниками доброчесності та професійної етики Комісія обґрунтовує тим, що за наслідками дослідження її суддівського досьє, висновку Громадської ради доброчесності та повідомлення Громадської організації «Автомайдан» у ВККС України виник обґрунтований сумнів у правдивості тверджень судді щодо поінформованості про право власності на земельну ділянку, відповідності доходів членів родини та близьких родичів судді їхнім витратам та проведення розрахунку при продажу житлового будинку.
17. Беручи до уваги такі обставини та результати кваліфікаційного оцінювання позивачки, відповідач відзначає, що у нього не виникло заснованих на законі достатніх правових підстав для прийняття рішення про підтвердження відповідності судді ОСОБА_1 займаній посаді.
18. Як на правову підставу для такого висновку, Комісія покликається на пункт 11 розділу V Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС України від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (в редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18, зі змінами), яким встановлено, що рішення про підтвердження відповідності судді займаній посаді ухвалюється у разі отримання суддею мінімально допустимого і більшого бала за результатами іспиту, а також більше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв за умови отримання за кожен з критеріїв бала, більшого за 0.
19. Заперечуючи наведені у позовній заяві доводи, відповідач відзначає, що в оскарженому позивачкою рішенні Комісії докладно та у повному обсязі викладені факти та обставини, які мали значення для його прийняття, а також вказані відповідні правові підстави та мотиви для прийняття відповідачем саме такого рішення.
20. Також вказує, що у спірному рішенні ВККС України відображені отримані позивачкою бали за результатом оцінювання встановлених законом критеріїв та показників, які оцінені за результатами дослідження інформації, що міститься у суддівському досьє, та співбесіди.
21. При цьому підкреслює, що вмотивованість в оспореному рішенні кожного критерію ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні членами Комісії всіх показників кваліфікаційного оцінювання з точки зору достатності та взаємозв`язку й оцінена за їх внутрішнім переконанням, що, своєю чергою, відповідає передбаченому Конституцією та законами України способу реалізації відповідачем наявних у нього у спірних правовідносинах повноважень та відповідає меті, з якою такі повноваження надані ВККС України.
22. Покликаючись на такі аргументи, Комісія наполягає на тому, що наведені у позовній заяві доводи про невмотивованість спірного рішення та про вихід відповідача за межі наданих йому повноважень є необґрунтованими та не можуть вказувати на протиправність прийнятого ним рішення про визнання позивачки такою, яка не підтвердила відповідність займаної нею посади судді.
23. Відповідач акцентує увагу й на тому, що наведені у позовній заяві обґрунтування вимог про визнання протиправним та скасування прийнятого у спірних правовідносинах рішення Комісії не пов`язані саме з відсутністю мотивів у такому рішенні й фактично зводяться до незгоди з підставами його ухвалення, що, однак, не охоплюється передбаченими у законі та наведеними за вичерпним і остаточним переліком випадками, у яких можливе оскарження рішення ВККС України.
24. Не погоджуючись з наведеними у позовній заяві аргументами щодо безпідставного і протиправного використання Комісією інформації, яка не містилась у суддівському досьє та станом на момент проведення співбесіди не була відома позивачці, у відзиві ВККС України, з покликанням на пункт 10 глави 2 розділу ІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, зазначається таке.
25. На думку відповідача, вищевказані норми передбачають можливість використання Комісією й інших, аніж ті, що містяться у суддівському досьє, відомостей і даних для встановлення відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання, у зв`язку з чим врахування при проведенні кваліфікаційного оцінювання таких відомостей, за позицією ВККС України, не суперечить закону, а твердження позивачки в цій частині є безпідставними.
26. До того ж, відповідач підкреслює, що інформація стосовно набуття права власності матір`ю позивачки на автомобіль та щодо договору іпотеки, яка була врахована Комісією під час прийняття спірного рішення, міститься в матеріалах суддівського досьє, з яким ОСОБА_1 ознайомлювалась, а отже була з нею обізнана і мала можливість надавати відповідні пояснення щодо цих обставин. Разом з тим, як зауважує відповідач, позивачка не надала переконливих відповідей для усунення обґрунтованих сумнівів Комісії, чому надано відповідну оцінку шляхом проставлення 0 балів за показниками критеріїв доброчесності та професійної етики.
27. Безпідставними, на думку відповідача, є й вимоги поданого у цій справі позову про визнання протиправним та скасування рішення Комісії про внесення виправлень (виправлення описок) у своє ж рішення, оскільки таке прийнято у зв`язку з виявленням технічних описок у окремих пунктах рішення ВККС України, які не впливають на зміст документа, а тому підлягали виправленню, що передбачено Регламентом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
28. З огляду на вищенаведене, ВККС України просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
29. Відзив на позовну заяву подала й Вища рада правосуддя, яка висловлює незгоду з вимогами позивачки й вважає їх необґрунтованими, а тому просить залишити позов без задоволення з огляду на таке.
30. ВРП виокремлює, що відповідно до приписів норм Конституції України, однією з підстав для звільнення судді з займаної посади є виявлення за результатами оцінювання його невідповідності цій посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання.
31. Рада наголошує, що розгляд рекомендації ВККС України про звільнення позивачки з посади судді з вищевказаних підстав відбувся з дотриманням встановленої законом процедури та закріплених за суддею, щодо якої вирішувалось питання, прав та процедурних гарантій.
32. Поряд із цим, ВРП звертає увагу на норми частини другої статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», яка за вичерпним і остаточним переліком встановлює випадки, у яких може бути оскаржене та скасоване рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини 6 статті 126 Конституції України.
33. У світлі встановленого вищенаведеними нормами правового регулювання ВРП, беручи до уваги фактичні обставини цієї справи й зміст оскарженого рішення, наполягає, що у спірних правовідносинах у позивачки не виникло передбачених законом підстав для оскарження та скасування рішення Ради, яке охоплюється предметом спору у справі, що розглядається.
34. Вища рада правосуддя вважає, що обставини, установлені Комісією під час проведення співбесіди, які підтверджені матеріалами суддівського досьє та відображені у спірному рішенні ВККС України, давали підстави погодитись із висновком ВККС України про невідповідність ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики й оцінкою цих показників у 0 балів, а враховуючи загальні результати її кваліфікаційного оцінювання, за яких вона набрала менше ніж 67 відсотків від можливої максимальної кількості балів, це зумовлювало наявність передбачених Конституцією та Законами України підстав для визнання її такою, що не підтвердила відповідність займаній посаді, та для звільнення з посади судді.
35. За позицією ВРП, наведені у спірних рішеннях обставини доводили існування обґрунтованих сумнівів у правдивості пояснень судді, наданих під час проведення з нею співбесід Комісією і Радою. До того ж, Рада відзначає, що суддя не надала переконливих доказів для спростування зазначених обставин.
36. Наполягає Рада й на тому, що кваліфікаційне оцінювання судді є дискреційною виключною компетенцією ВККС України та на підтвердження такого аргументу покликається на усталену правозастосовчу практику Верховного Суду, згідно з якою жоден інший суб`єкт, включно із судами, не може втручатися в оцінювання суддів під час конкурсних процедур або встановлення їх відповідності займаній посаді.
37. Користуючись передбаченими законом процесуальними правами, ОСОБА_1 подала відповідь на відзиви на позовну заяву, в якій, не заперечуючи доводів відповідачів стосовно дискреційного характеру реалізованих у спірних правовідносинах повноважень, покликається на практику Європейського суду з прав людини (далі також ЄСПЛ), за якою суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості актів, які прийняті органом влади, однак все ж таки повинні проконтролювати, чи не є викладені в них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів.
38. З цього приводу також зазначає, що продемонстрований вище підхід ЄСПЛ до визначення меж дискреційних повноважень адміністративного органу цілком узгоджується з усталеною та численною практикою Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якого встановлення обґрунтованості висновку про невідповідність судді критеріям доброчесності потребує послідовного аналізу кожного з релевантних фактів та їхньої правової кваліфікації, з наведенням конкретних доказів, які відповідають вимогам допустимості, належності й достовірності.
39. Продовжуючи таку аргументацію, у відповіді на відзив зауважується, що жодна дискреція не може бути настільки необмеженою, щоб стати потенційно свавільною, інакше це виходить за межі правовладдя, яке також вимагає, щоб дискреція мала чітко окреслені законні межі. З такими критеріями дискреційних повноважень позивачка співставляє оскаржені нею рішення відповідачів та з огляду на це висловлює думку про те, що межі дискреції ВККС України та ВРП у процедурі кваліфікаційного оцінювання суддів не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю.
40. Ознайомившись із відзивами на позовну заяву, позивачка вважає, що жоден із наведених у них доводів не спростовує ключового твердження позову про те, що оскаржені рішення ВККС та ВРП ґрунтуються не на встановлених і доведених обставинах, фактах та доказах, а на припущеннях, у зв`язку з чим охоплені предметом спору у справі, яка розглядається, адміністративні акти не відповідають ні стандартам доведення, ні верховенству права (правовладдю) та його принципам, зокрема, належному врядуванню (адмініструванню) й тому не можуть вважатись ані об`єктивними, ані законними.
41. У такому випадку, як вважає позивачка, адміністративний суд повинен виступити гарантом захисту прав судді й має відповідні повноваження для здійснення судового контролю за рішеннями, які суперечать закону та прийняті з порушенням вимог законодавства і прав особи, яка звернулась за їх захистом.
42. Щодо обставин, які, на думку відповідачів, підтверджують сумнів у її доброчесності та відповідності критеріям професійної етики судді, то в цій частині позивачка відзначає, що Комісія та ВРП, приймаючи оскаржені рішення, не врахувала відповідні пояснення судді й не навела мотивів їх відхилення, не врахувала усіх важливих обставин, які мали значення для прийняття таких рішень, та доказів, які їх підтверджують, не перевірила їх у встановленому законом порядку, проігнорувала власну практику і правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та практику ЄСПЛ, у зв`язку з чим, не дотримавшись належної процедури розгляду питання, яке стосувалось доступу до професії судді, дійшла помилкових та передчасних висновків про невідповідність позивачки займаній нею посаді судді.
43. Позивачка знову акцентувала увагу на грубих процедурних порушеннях з боку відповідачів, наявність яких у відзивах на позовну заяву не спростована, зокрема, щодо використання поза межами процесуального регламенту, без попередження судді, щодо якої вирішувалось питання про відповідність займаній посаді, відомостей та інформації, які не містились у суддівському досьє і з якою позивачка не була заздалегідь ознайомлена, а отже була позбавлена можливості надати обґрунтовані пояснення щодо них та підтвердити їх доказами. Це, на переконання позивачки, порушує не лише принцип «належного інформування», а й право на ефективну участь у процедурі оцінювання, якого не можливо забезпечити без чіткого розуміння, на які саме твердження особа повинна реагувати.
РУХ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ, ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
44. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, проведеного 05 травня 2025 року, для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі головуючої судді Коваленко Н.В., суддів: Бучик А.Ю., Кравчука В.М., Чиркіна С.М. та Стародуба О.П.
45. Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2025 року відкрито провадження у цій справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
46. Надалі Верховний Суд ухвалою від 17 листопада 2025 року задовольнив клопотання ОСОБА_1 й постановив здійснювати подальший розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
47. У проведених в цій справі судових засіданнях сторони повністю підтримали викладені ними у заявах по суті доводи та вимоги.
48. Представниця позивачки додатково подала письмові пояснення у яких наполягала на помилковості й необґрунтованості висновків відповідачів щодо її невідповідності вимогам доброчесності та професійної етики з огляду на факти відвідування нею території російської федерації у 2014, 2015 та 2018 роках.
49. Вказувала, що у оскаржених рішеннях ВККС України та ВРП не враховані пояснення її чоловіка з приводу зазначених поїздок до російської федерації, а також не наведені мотиви щодо їх належного аналізу й обґрунтувань стосовно відхилення таких пояснень. Наголошує, що висновки відповідачів щодо непідтвердження здатності позивачки здійснювати правосуддя у відповідному суді у зв`язку з цими обставинами є невмотивованими, передчасними та не підтверджені жодними доказами, спростовуються матеріалами цієї справи. При цьому стверджує, що поїздки до російської федерації були обумовлені нагальними потребами і не були результатом її ініціативи, а в оспорюваних рішеннях не наведені мотиви з яких відповідачі дійшли висновків, наведених у прийнятих ними адміністративних актах.
50. Також наполягала на недоведеності фактів порушень позивачкою вимог законодавства у сфері запобігання корупції, у тому числі порядку декларування, та неврахування Комісією та ВРП листів НАЗК стосовно відсутності визначених законом підстав для проведення моніторингу способу життя ОСОБА_1 .
51. У судових засіданнях позивачка просила позов задовольнити з вказаних нею підстав з урахуванням наданих усних та письмових пояснень, а відповідачі просили у задоволенні позову відмовити з огляду на його безпідставність та необґрунтованість. Усі учасники справи в судових засіданнях надавали свої пояснення по суті спору, мали можливість задавати один одному запитання щодо наданих пояснень, висловлювати свої міркування й такими правами фактично скористались, а також не заперечували проти подальшого розгляду справи в письмовому провадженні. У зв`язку з цим, Суд, вислухавши думку учасників справи та порадившись на місці в судовому засіданні, проведеному 31 березня 2026 року, ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у письмовому провадженні. Вказана ухвала занесена секретарем судового засідання до протоколу.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, З`ЯСОВАНИХ СУДОМ
52. ОСОБА_1 , 1984 року народження, є громадянкою України, у 2006 році закінчила Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ та отримала повну вищу освіту за спеціальністю «правознавство», здобула кваліфікацію «юрист». У 2011 році закінчила Національну юридичну академію імені Ярослава Мудрого за тією самою спеціальністю, є кандидатом юридичних наук.
53. У 2016 році захистила кандидатську дисертацію на здобуття наукового ступеня за спеціальністю « 12.00.07 - адміністративне право і процес; фінансове право; інформаційне право». Тема дисертації: «Адміністративно-правові засади функціонування суддівського самоврядування в Україні».
54. У 2006 - 2016 роках ОСОБА_1 працювала на посаді юрисконсульта в юридичних особах приватного та публічного права, у 2010 - 2013 роках на посадах старшого державного виконавця, секретаря судового засідання та помічника судді.
55. Указом Президента України від 24 вересня 2016 року № 410/2016 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Покровського районного суду Дніпропетровської області строком на 5 років. Наказом голови суду від 03 жовтня 2016 року № 5-к/тр зарахована до штату Покровського районного суду Дніпропетровської області.
56. На підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням Комісії від 07 червня 2018 року № 133/зп-18 призначене кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 .
57. Рішенням Комісії від 27 грудня 2018 року № 329/зп-18 затверджено декодовані результати першого етапу «Іспит» кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді, зокрема ОСОБА_1 . Комісія вирішила допустити ОСОБА_1 до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді - «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
58. Рішенням Комісії від 12 грудня 2018 року № 313/зп-18 призначено проведення тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей, зокрема судді ОСОБА_1 .
59. За підсумками тестувань особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей психологом складено висновок від 23 лютого 2019 року.
60. У зв`язку з припиненням 07 листопада 2019 року повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України кваліфікаційне оцінювання судді ОСОБА_1 не було завершене.
61. Згідно з рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 липня 2023 року № 34/зп-23 з метою продовження процедур оцінювання, передбачених Законом, здійснено повторний автоматизований розподіл справ між членами Комісії стосовно осіб, п`ятирічний строк призначення яких на посаду судді закінчився.
62. Відповідно до протоколу повторного розподілу між членами Комісії від 25 липня 2023 року доповідачем з продовження кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1 визначено члена Комісії ОСОБА_2 .
63. У подальшому, 05 листопада 2023 року Громадська рада доброчесності (далі - також ГРД) затвердила висновок про невідповідність судді критеріям доброчесності та професійної етики (далі - Висновок). Судді ОСОБА_1 була надана можливість ознайомитись з висновком та запропоновано надати Комісії свої пояснення з приводу викладених у ньому обставин. 
64. Окрім цього, 10 листопада 2023 року до Комісії надійшло звернення (далі - звернення) Громадської організації «Всеукраїнське об`єднання «Автомайдан» (далі - ГО «Автомайдан»).
65. 10 листопада 2023 року Комісією отримані письмові пояснення позивачки щодо обставин, викладених у висновку ГРД.
66. Співбесіду із суддею ОСОБА_1 призначено Комісією на 13 листопада 2023 року.
67. Протокольним рішенням Комісії у складі колегії оголошена перерва у проведенні співбесіди до 27 листопада 2023 року.
68. 24 та 27 листопада 2023 року ОСОБА_1 надала до ВККС України додаткові письмові пояснення.
69. На підставі висновку про підсумки тестувань особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей і за результатами дослідження досьє та проведення співбесіди, ВККС України оцінила критерії професійної етики та доброчесності у 0 балів.
70. Керуючись підпунктом 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, статтями 83- 86, 88, 93, 101, пунктом 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Регламентом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Положенням про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, ВККС України прийняла рішення від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23, яким, зокрема, визначила, що суддя Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді набрала 571 бал, а також визнала її такою, що не відповідає займаній посаді.
71. У зазначеному вище рішенні наведена таблиця балів за кожен з показників та критеріїв, відповідно до якої за критерій професійної компетентності позивачка отримала загалом 253,125 бали, а по кожному з показників вказаного критерію суддя ОСОБА_1 отримала: за рівень знань у сфері права 86,625 балів, за рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні 105,5 балів, за ефективність здійснення правосуддя 57 балів та за діяльність щодо підвищення фахового рівня 4 бали.
72. За даними цієї ж таблиці суддя ОСОБА_1 за критерієм особистої компетентності (показники: когнітивні, емотивні, мотиваційно-вольові якості особистості, якості особистості) оцінена у 70 балів, за критерієм соціальної компетентності (показники: комунікативність, організаторські здібності, управлінські властивості та моральні риси особистості) - у 89 балів, за критерієм професійної етики (показники: професійна етика - 90 балів, особисті морально-психологічні якості та загальні здібності - 78,875 балів) суддя загалом оцінена у 158,875 балів. За критерієм доброчесності (показники: доброчесність, особисті морально-психологічні якості та загальні здібності) позивачка оцінена у 0 балів.
73. Під час систематизації тексту цього рішення в окремих його пунктах (у пункті 102 та в таблиці) Комісією були виявлені технічні описки, у зв`язку з чим рішенням ВККС України від 14 лютого 2024 року № 54/ко-24 внесені виправлення до пункту 102 рішення Комісії від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23, зазначивши правильним оцінений Комісією критерій професійної етики у 90 балів, а критерій доброчесності - у 78,875 балів. Також внесені виправлення до розділу ІІХ. «Висновки за результатами кваліфікаційного оцінювання судді.» зазначеного рішення ВККС України шляхом викладення таблиці в іншій редакції, відповідно до якої показники критерію професійної етики судді - особисті морально-психологічні якості та загальні здібності оцінені у 90 балів, а ті ж самі показники критерію доброчесності у 78,875 балів.
74. У пункті 3 резолютивної частини рішення Комісії від 14 лютого 2024 року № 54/ко-24 зазначено, що це рішення є невід`ємною складовою рішення ВККС України від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23.
75. Рішенням ВККС України у складі колегії № 3 (головуючий - Сергій Чумак, члени Комісії: Андрій Пасічник, Роман Сабодаш (доповідач)) від 18 грудня 2023 року № 62/ко-23 внесено до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Покровського районного суду Дніпропетровської області у зв`язку з визнанням її такою, що не відповідає займаній посаді, яке отримане ВРП 05 січня 2024 року (вх. № 146/0/8-24).
76. 04 березня 2024 року до Вищої ради правосуддя надійшло рішення ВККС України від 14 лютого 2024 року № 54/ко-24, яким внесено виправлення до рішення ВККСУ від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23 про визнання судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді.
77. Листом Вищої ради правосуддя від 10 січня 2024 року № 728/0/9-24 судді ОСОБА_1 було запропоновано надати пояснення на рішення ВККСУ від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23.
78. Скориставшись наданим правом, суддя ОСОБА_1 надіслала 25 січня 2024 року на електронну адресу Вищої ради правосуддя письмові пояснення.
79. Засідання щодо розгляду подання ВККС України з рекомендацією про звільнення позивачки з посади судді, призначене ВРП на 13 березня 2025 року, у якому в режимі відеоконференції взяла участь суддя ОСОБА_1, та в якому оголошена перерва до 03 квітня 2025 року. 
80. В засіданні Вищої ради правосуддя 03 квітня 2025 року в режимі відеоконференції взяла участь суддя Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 .
81. Дослідивши матеріали суддівського досьє ОСОБА_1, висновки ГРД, співбесіди із суддею, письмові пояснення судді, проаналізувавши відомості про суддю, Вища рада правосуддя вважала, що суддя ОСОБА_1 не відповідає вимогам до судді, що їх визначено в Єдиних показниках для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді) (далі - Єдині показники), затверджені рішенням Вищої ради правосуддя від 17 грудня 2024 року № 3659/0/15-24, а саме:
- підпункту 6 пункту 17 розділу ІІІ Єдиних показників (суддя (кандидат на посаду судді) відповідає показнику дотримання етичних норм і бездоганна поведінка у професійній діяльності та особистому житті, якщо він, зокрема, але не виключно не відвідував тимчасово держави / держав, яка / які перебуває / перебувають у збройному конфлікті (війні) з Україною чи сприяла / сприяли (сприяє / сприяють) вчиненню збройної агресії проти України або не визнає / визнають територіальної цілісності України або тимчасово окуповані території України та / чи території держави-агресора без нагальної потреби, тобто за відсутності критичних та / або невідкладних життєво необхідних обставин, які неможливо усунути в інший спосіб, ніж особистою присутністю на цих територіях, попри загрозу безпеці власній, близьких осіб та національній безпеці України);
- підпункту 2 пункту 18 розділу ІІІ Єдиних показників (суддя (кандидат на посаду судді) відповідає показнику чесності, якщо, зокрема, але не виключно надавав достовірну та відому йому інформації в деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, про яку має бути обізнаний);
- підпункту 6 пункту 18 розділу ІІІ Єдиних показників (суддя (кандидат на посаду судді) відповідає показнику чесності, якщо, зокрема, але не виключно в особистому та професійному житті поводився так, щоб його поведінка на думку звичайної розсудливої людини була прикладом неухильного додержання принципу верховенства права, вимог законодавства та присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки);
- підпункту 7 пункту 21 розділу ІІІ Єдиних показників (законність джерел походження прав на об`єкти цивільних прав не викликає обґрунтованого сумніву, якщо, зокрема, але не виключно під час набуття або відчуження прав на об`єкт цивільних прав суддею (кандидатом на посаду судді) та членами його сім`ї дотримано вимоги антикорупційного законодавства, законодавства про оцінку та оціночну діяльність, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, податкового законодавства, нормативних актів Національного банку України, інших нормативно-правових актів).
82. Вища рада правосуддя констатувала, що невідповідність судді ОСОБА_1 затвердженим показникам є обґрунтованою підставою для її звільнення з посади, у зв`язку з чим прийняла оскаржене у цій справі рішення від 03 квітня 2025 року № 711/0/15-25, яким вирішила: звільнити ОСОБА_1 з посади судді Покровського районного суду Дніпропетровської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
83. Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»: відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.
84. Пунктом 20 розділу ХІІ ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом, за правилами, які діяли до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри», та з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.
За результатами такого оцінювання колегія Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, а у випадках, передбачених цим Законом, - пленарний склад Комісії, ухвалює рішення про відповідність або невідповідність судді займаній посаді. Таке рішення ухвалюється за правилами, передбаченими цим Законом для ухвалення рішення про підтвердження або про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії або пленарного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Відмовою від проходження оцінювання судді на відповідність займаній посаді вважається систематична (тричі) неявка судді на будь-який з етапів такого оцінювання за відсутності для цього поважних причин або за відсутності інформації про причини неявки.
Факт відмови судді від проходження оцінювання на відповідність займаній посаді встановлюється рішенням Комісії у пленарному складі. Під час ухвалення такого рішення у засіданні Комісії може брати участь представник Громадської ради доброчесності.
У разі систематичної (тричі) неявки судді на будь-який з етапів оцінювання на відповідність займаній посаді Комісія може розглянути питання щодо відповідності такого судді займаній посаді за його відсутності.
85. Статтею 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.
86. Такими критеріями є: компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); професійна етика; доброчесність.
87. Частиною п`ятою статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС України.
88. З метою проведення оцінювання суддів на відповідність займаній посаді за визначеними законом критеріями рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16, у редакції рішення ВККСУ від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18 (зі змінами), яке було чинне на час оцінювання судді ОСОБА_1 щодо її відповідності займаній посаді, затверджене Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення.
89. Згідно з пунктами 1, 2 глави 6 розділу ІІ вищезгаданого Положення встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами ВККС України за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання. Показники відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання досліджуються окремо один від одного та у сукупності.
90. Підпунктом 11 розділу V цього ж Положення встановлено, що рішення про підтвердження відповідності судді займаній посаді ухвалюється у разі отримання суддею мінімально допустимого і більшого бала за результатами іспиту, а також більше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв за умови отримання за кожен з критеріїв бала, більшого за 0.
91. Відповідно до статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з метою сприяння ВККС України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання утворюється Громадська рада доброчесності (далі - ГРД), яка, зокрема, надає ВККС України інформацію стосовно судді (кандидата на посаду судді), а за наявності відповідних підстав - висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності.
92. Пунктом 120 розділу II Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням ВККС України від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (в редакції рішення Комісії від 19 жовтня 2023 року № 119/зп-23) (далі - Регламент ВККС України), передбачено, що висновок або інформація ГРД розглядаються Комісією під час проведення співбесіди та дослідження досьє судді (кандидата на посаду судді) на відповідному засіданні з метою встановлення наявності або спростування обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики.
93. За правилами пунктів 8, 9 глави 2 розділу II Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення відповідність судді критерію професійної етики та доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками: відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам; відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; політична нейтральність; дотримання поведінки, що забезпечує довіру до суддівської посади та авторитет правосуддя; наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність; наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею; дотримання суддівської етики, наявність обставин, передбачених пунктами 1- 3, 5- 12, 13, 15- 19 частини першої статті 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та інші дані, які можуть вказувати на відповідність судді критерію доброчесності.
Ці показники оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься в суддівському досьє, зокрема:
1) інформації, наданої центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, органом державного фінансового контролю в Україні, іншими органами державної влади;
2) декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;
3) результатів перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (за наявності);
4) декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді;
5) результатів регулярного оцінювання;
6) результатів перевірки декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді (за наявності);
7) висновків або інформації ГРД (за наявності);
8) іншої інформації, що включена до суддівського досьє.
94. Пунктами 3.3 та 3.4 глави 4 розділу ІІ зазначеного вище Положення визначено, що професійна етика оцінюється (встановлюється) за показником «Морально-психологічні якості (інтегративність)», який визначається за такими складовими: розуміння і дотримання правил та норм; здатність відстоювати власні переконання; дисциплінованість; повага до інших. Доброчесність оцінюється (встановлюється) за показником «Загальна оцінка інтегративності (доброчесності)», який визначається за такими складовими: чесність і порядність; відсутність контрпродуктивних дій; відсутність схильності до зловживань.
При оцінюванні відповідності судді критеріям професійної етики та доброчесності ВККС України враховує істотність будь-якої обставини чи порушення, які можуть свідчити про його невідповідність критерію доброчесності та професійної етики.
95. Абзацом першим частини першої, частинами, другою, третьою статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
96. За приписами пункту 4 частини першої статті 131 Конституції України в Україні діє Вища рада правосуддя, яка ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
97. Таке ж повноваження закріплене за ВРП у пункті 6 частини першої статті 3 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя».
98. Згідно з пунктом 18.7 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (у редакції рішення Вищої ради правосуддя від 21 листопада 2023 року № 1068/0/15-23; зі змінами) питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, розглядається Вищою радою правосуддя в розумний строк у пленарному складі на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному статтею 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».
99. За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених, зокрема, підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, Рада ухвалює вмотивоване рішення, яке викладається в письмовій формі, підписується усіма членами Ради, що брали участь у його ухваленні. Такі за змістом приписи містяться у пункті 18.8 Регламенту Вищої ради правосуддя.
100. За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення (частина шоста статті 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).
101. Рішення Вищої ради правосуддя ухвалюється більшістю членів Вищої ради правосуддя, які беруть участь у засіданні Вищої ради правосуддя, якщо інше не визначено цим Законом. Рішення Вищої ради правосуддя, її органів ухвалюється на засіданні Вищої ради правосуддя, її органів, якщо інше не визначено цим Законом (частини перша, третя статті 34 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).
102. Порядок та підстави оскарження рішення Вищої ради правосуддя визначаються законом. 
Підстави оскарження окремих рішень Вищої ради правосуддя визначаються цим Законом (частина третя статті 35 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).
103. Питання, пов`язані з оскарженням рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади регламентовані статтею 57 вищевказаного Закону, за правилами якої рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1, 2 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених законом.
Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні;
3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.
Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених частиною другою цієї статті, або у випадку, якщо суддя не був належним чином повідомлений про засідання Вищої ради правосуддя, на якому було ухвалене рішення.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
104. Зміст положень статті 127 Конституції України та статей 69, 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» засвідчує, що доброчесність закріплена як одна з обов`язкових вимог, яким має відповідати суддя (кандидат на посаду судді), та водночас віднесена законом до одного з критеріїв, за якими суддя повинен здійснювати правосуддя у відповідному суді.
105. З метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями Вищою кваліфікаційною комісією суддів України проводиться кваліфікаційне оцінювання (стаття 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
106. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді, зокрема, за критеріями професійної етики або доброчесності є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії або пленарного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
107. При цьому, згідно з пунктом 1 глави 6 розділу ІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами ВККС України за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання.
108. Беручи до уваги вищевикладене, Верховний Суд вважає, що члени Комісії, які проводять кваліфікаційне оцінювання судді на відповідність займаній посаді, наділені певною свободою розсуду, оскільки уповноважені встановлювати відповідність судді критеріям кваліфікаційного оцінювання, зокрема, професійної етики і доброчесності, керуючись при цьому власним внутрішнім переконанням та за результатом реалізації таких повноважень має право обирати одне з кількох юридично допустимих рішень, а саме: про відповідність займаній посаді судді; про невідповідність займаній посаді судді.
109. Визначені законом порядок та спосіб реалізації повноважень ВРП щодо розгляду питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, передбачають можливість ухвалення декількох рішень за результатом розгляду Радою подання ВККС України про звільнення судді у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді. На тому, що рішення ВРП приймається за внутрішнім переконанням кожного її члена, акцентувалась увага й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 800/262/17.
110. Повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин, підпадають під поняття дискреційних повноважень, яке наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, прийнятій Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді.
111. Отже, реалізовані у спірних правовідносинах повноваження відповідачів є дискреційними.
112. Питання визначення меж судового контролю за дискреційними повноваженнями ВККС України досліджувалось Великою Палатою Верховного Суду під час апеляційного перегляду справи № 9901/110/19, яка в постанові від 18 квітня 2024 року відзначила, що суд здійснює контроль за дотриманням Комісії вимог закону при проведенні кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді) в разі оскарження рішення (дії чи бездіяльності) Комісії.
113. У вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду виокремлено, що судовий контроль щодо дискреційних повноважень Комісії надати оцінку судді на предмет його відповідності встановленим законом критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності згідно з положеннями частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України покликаний забезпечити, щоб реалізація ВККС України таких повноважень при проведенні кваліфікаційного оцінювання не була свавільною.
114. Зазначено, що повноваження членів Комісії оцінювати певні факти як такі, що узгоджуються чи ні з поняттям доброчесності, є виключними. Ніхто інший, окрім Комісії, не має повноважень оцінювати доброчесність судді (кандидата на посаду судді). Висновок про те, що переоцінка судом зазначених фактів знаходиться поза межами судового контролю щодо правомірності рішення ВККС України міститься й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у справі № 9901/110/19. Схожий підхід до визначення меж судового контролю у подібних справах застосований і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2024 року справа № 990/139/24.
115. Суд не оминає увагою те, що процес розгляду Комісією питання про відповідність чи невідповідність судді займаній посаді, як і прийняте за результатом цього процесу рішення, а також розгляд ВРП відповідного подання ВККС України, внесеного на підставі такого рішення, мають бути зрозумілим як судді, питання щодо якого розглядалося, так і незалежному сторонньому спостерігачу.
116. Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення судді взято до уваги і, що важливо, давати розуміння, чому і чим керувалися ВККС України та ВРП, коли оцінювала відповідність цього судді критеріям доброчесності чи професійної етики.
117. При цьому, частина перша статті 88 та частина п`ята статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина шоста статті 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» прямо передбачають обов`язок ВККС України та ВРП вмотивувати рішення про невідповідність судді займаній посаді та про звільнення у зв`язку з цим особи з посади судді.
118. Вимога щодо обґрунтованості (вмотивованості) рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.
119. У процедурі розгляду відповідачами питання про невідповідність судді займаній посаді та звільнення з посади судді негативне для останнього рішення має містити не лише посилання на визначені законом підстави відмови у наданні рекомендації, а й мотиви, з яких ВККС України, а згодом і ВРП, дійшли висновку про наявність обставин, з якими пов`язується обґрунтований сумнів щодо відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності чи професійної етики.
120. З огляду на це Верховний Суд, не вдаючись до переоцінки зазначених у спірних рішеннях відповідачів обставин, перевіряє обґрунтованість наведених ними висновків щодо викладених у таких рішеннях фактів.
121. Як можна зрозуміти з оспорених позивачкою рішень та пояснень відповідачів, наведених у заявах по суті, висновок про невідповідність позивачки критерію доброчесності та професійної етики обґрунтований покликанням на такі обставини.
Щодо недекларування суддею земельної ділянки
122. ВККС України та ВРП, проаналізувавши, зокрема, зміст поданих позивачкою декларацій, у спірних рішеннях зазначали, що суддя ОСОБА_1 жодного разу не декларувала належну їй з 08 грудня 2004 року на праві приватної власності земельну ділянку, площею 7,130 га з кадастровим номером 1224883000:01:001:0069.
123. ОСОБА_1 пояснила, що державна реєстрація речових прав на вказану земельну ділянку відбулась без її відома, з ініціативи її батька та за його підписом, який самостійно оформив усі необхідні документи. Вказувала, що вона з 2005 року не підтримувала сімейних стосунків зі своїм батьком.
124. Під час проведення співбесід позивачка уточнила, що під її твердженням про не підтримання сімейних стосунків зі своїм батьком, вона мала на увазі те, що між ними були відсутні взаємні права та обов`язки фінансового характеру, відсутнє спільне проживання.
125. Верховний Суд не вважає такі пояснення наміром позивачки ввести в оману відповідачів та не може визнати обґрунтованим такі висновки Комісії та ВРП, оскільки це пояснення співставне з нормами частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, згідно з якими сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
126. У наданих до ВККС України та ВРП поясненнях під час проведення співбесід позивачка вказувала й на те, що про факт державної реєстрації на неї прав на вищенаведену земельну ділянку вона дізналась лише 09 жовтня 2019 року під час ознайомлення з матеріалами суддівського досьє.
127. Покликалась позивачка й на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року у справі № 191/4219/19, на виконання якого право приватної власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку було припинено 24 грудня 2019 року у встановленому законом порядку.
128. Комісія та ВРП такі доводи позивачки відхилили, стверджуючи, що стосунки між суддею та її батьком були достатньо близькими для поінформованості судді про наявність реєстрації за нею земельної ділянки, площею 7.130 га.
129. Відповідачі критично оцінили пояснення судді щодо не підтримання нею сімейних стосунків з її батьком й вважали, що такі твердження судді викликають обґрунтований сумнів у їх правдивості, оскільки суддя підтримувала зі своїм батьком сімейні стосунки, про що свідчать спільні подорожі (у 2014 році суддя виїжджала за кордон і поверталась назад одними й тими самими рейсами з батьком, матір`ю і своїм чоловіком (рейси 14 травня 2014 року Київ - Дубаї FDB5728; 18 травня 2014 року Дубаї - Київ FDB727). 
130. Сумнів у правдивості наданих позивачкою пояснень у Комісії та ВРП викликав й факт спільної роботи у період 2013- 2016 років батька та колишнього чоловіка в одних і тих самих юридичних особах (ТОВ «Жнива України» та ТОВ «Спецагроальянс»), а також те, що в різні роки зазначеного періоду її батько і колишній чоловік неодноразово «делегували» один одному право користування належними їм транспортними засобами, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру довіреностей.
131. Проте Верховний Суд звертає увагу на те, що обставинами, встановленими у рішенні Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року у справі № 191/4219/19, яке в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили, підтверджується таке.
132. 09 жовтня 2019 року під час ознайомлення з матеріалами суддівського досьє ОСОБА_1 дізналася про те, що за нею зареєстровано земельну ділянку площею 7.130 га за кадастровим номером 1224883000:01:001:0069.
133. Суд з`ясував, що ОСОБА_1 неодноразово робила витяги для подачі декларацій починаючи з 2016 року в Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно й жодна інформація щодо будь-якого рухомого та нерухомого майна у вказаному реєстрі була і є відсутньою.
134. У жовтні 2019 року позивачка зробила три витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майн за трьома параметрами: за прізвищем, кодом ІПН та за кадастровим номером. Згідно з отриманими витягами інформація щодо реєстрації нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, за нею не значиться.
135. Маючи на меті пересвідчитись чи дійсно така інформація відповідає дійсності й враховуючи, що право власності вона начебто набула у 2004 році, позивачка через свого представника зробила запити до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області - відділ м. Дніпро. Відповідно до отриманих відповідей від 08 листопада 2019 року та 28 жовтня 2019 року за громадянкою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) інформація щодо реєстрації земельних ділянок відсутня.
136. Отримавши інформацію щодо кадастрового номеру, яка відображена у суддівському досьє, позивачка зробила запит по кадастровому номеру в реєстрі ДЗК і 15 жовтня 2019 року отримала витяг щодо реєстрації за нею права власності на земельну ділянку в розмірі 7.130 га, яка начебто була видана їй на підставі розпорядження голови Синельниківської районної державної адміністрації № 802-р-04 від 02 листопада 2004 року на території Лубянської сільської ради.
137. 17 жовтня 2019 року позивач направила лист до облуправління Земресурсів в якому повідомила про те, що вказану земельну ділянку не отримувала, будь-якої згоди на її оформлення не надавала, будь-яких документів на її отримання не підписувала. Також просила скасувати запис у реєстрі прав власності на нерухоме майно та повернення цієї ділянки у власність територіальної громади.
138. Під час розгляду справи № 191/4219/19 суд першої інстанції на підставі наявних у справі доказів та пояснень сторін, зокрема батька позивачки, з`ясував, що останній дійсно не повідомляв ОСОБА_1 про оформлення за нею речових прав на земельну ділянку площею 7.130 га з кадастровим номером 1224883000:01:001:0069, й підтвердив, що він, маючи на меті отримання земельної ділянки з метою здійснення сільськогосподарської діяльності, поставив свій підпис та оформив всі необхідні документи для реєстрації на ОСОБА_3 земельної ділянки. Про вчинені ним дії він не повідомив й у подальшому про такі обставини не пам`ятав, оскільки припинив займатись сільськогосподарською діяльністю.
139. Викладені вище обставини, установлені у справі № 191/4219/19, свідчать про відсутність обізнаності щодо факту отримання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, площею 7.130 га з кадастровим номером 1224883000:01:001:0069, оскільки ОСОБА_1 будь якої згоди на її отримання не надавала, документів спрямованих на отримання вказаної ділянки не підписувала.
140. Наведені обставини свідчать про необґрунтованість висновків Комісії та ВРП про те, що позивачка ввела вказані органи в оману стосовно відсутності спілкування зі своїм батьком та непоінформованості про вищезазначену земельну ділянку, оскільки сам батько позивачки під час розгляду справи № 191/4219/19 підтвердив, що самостійно, за власним підписом та без відома своєї доньки ОСОБА_5 здійснив оформлення усіх необхідних правовстановлюючих документів та державну реєстрацію права власності такої ділянки за позивачкою.
141. Тобто, викладені у спірних рішеннях Комісії та ВРП мотиви не доводять обставин щодо обізнаності ОСОБА_1 про факт реєстрації за нею речового права на земельну ділянку, а тому не можуть слугувати належним аргументом стосовно наявності у позивачки умислу приховати такі факти шляхом їх невідображення у декларації. У зв`язку з наведеним й висновки відповідачів про намагання позивачки ввести їх в оману Комісію та Раду щодо зазначених обставин також є необґрунтованими і не засновані на об`єктивних, доведених доказами фактах. До того ж, ані Комісія, ані Рада не врахували матеріали суддівського досьє, які підтверджують, що оформлення правовстановлюючих документів на неї та державна реєстрація права власності на земельну ділянку відбулись без її відома наприкінці 2004 року, ще задовго до призначення на посаду судді у 2016 році, й про такі факти її батько, з яким позивачка з 2005 року спільно не проживала, не мала спільного побуту, будь-яких спільних прав та обов`язків, у тому числі фінансового, майнового характеру, позивачку не повідомляв, оскільки й сам не пам`ятав про такі обставини.
142. В цьому контексті відповідачі мали б надати оцінку поведінці позивачки, яка дізнавшись у про отримання у власність земельної ділянки, одразу ж після з`ясування відповідних обставин та збору всіх необхідних документів звернулась до суду з позовом про припинення права власності на цю ділянку та про повернення її територіальній громаді. При цьому такий позов був задоволений з огляду на доведення незаконності отримання правовстановлюючих документів та державної реєстрації таких речових прав.
143. Крім того, у оскаржених у цій справі рішеннях не враховані та не оцінені матеріали суддівського досьє стосовно відсутності фактів реального користування позивачкою земельною ділянкою. При цьому, відповідачі під час розгляду цієї справи не надали Суду жодних доказів про сплату позивачкою обов`язкових податків та зборів стосовно вищезгаданої земельної ділянки. Не міститься таких доказів й у матеріалах суддівського досьє.
144. У поясненнях, які ОСОБА_1 надавала до ВРП (зареєстровані у канцелярії Ради 25 січня 2024 року за вх. № 373/0/6-24), також зазначалось, що у 2004 році позивачка навчалась на денній формі у вищому навчальному закладі в м. Дніпро за спеціальністю «правознавство» й не мала наміру обробляти землю, не мала також ані фінансової можливості отримати землю, ані технічної спроможності це робити.
145. У цих же поясненнях ОСОБА_1 вказувала, що визначальними питанням у справі № 191/4219/19 були питання про те, чи було вільним її волевиявлення на отримання земельної ділянки й чи мала вона такий намір, відповідаючи на які суд у зазначеній справі, з покликанням на відповідні приписи Цивільного кодексу України, виснував, що вчинений щодо спірної земельної ділянки правочин є недійсним і не потребує обов`язкового встановлення обізнаності чи необізнаності особи про нього.
146. Покликаючись на встановлені у справі № 191/4219/19 обставини та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, позивачка у цих же поясненнях наголошувала, що недійсність правочину щодо набуття речових прав на земельну ділянку повністю нівелювала його правові результати, породжені таким правочином, що фактично означає, що жодного переходу права власності на об`єкт нерухомого майна не відбулось взагалі. Такий правочин є недійсним з моменту його вчинення.
147. Наявні у справі, що розглядається, докази та обставини, установлені у справі № 191/4219/19, також доводять, що позивачка, виконуючи закріплений за нею у статті 46 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» обов`язок щорічного декларування об`єктів нерухомості, що належать суб`єкту декларування та членам його сім`ї на праві приватної власності, неодноразово, починаючи з 2016 року, формувала витяги для подачі декларацій з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно, в якому не містилось жодної інформації про вищезгадану земельну ділянку.
148. Необхідно відзначити й те, що Департамент перевірки декларацій та моніторингу способу життя Національного агентства з питань запобігання корупції (далі також НАЗК) у листі від 26 лютого 2020 року № 41-01/6560/20, надісланому ОСОБА_1 у відповідь на її звернення від 20 лютого 2020 року, повідомив, що відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а оскільки правочин відповідно до якого за суб`єктом декларування зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості був визнаний судом недійсним і такий об`єкт не належав на праві власності суб`єкту декларування станом на останній день звітного періоду, відомості про такий об`єкт нерухомого майна (земельну ділянку) у відповідному розділі декларації не зазначаються.
149. Вказаний лист НАЗК міститься у матеріалах суддівського досьє позивачки і наявний у справі, що розглядається (а.с. 104-105 у томі 1 та на а.с. 251-252 у томі 5), проте зазначений документ не врахований і жодним чином не оцінений відповідачами.
150. Тому поставлення у провину позивачці Комісією та ВРП недекларування земельної ділянки площею 7.130 га з кадастровим номером 1224883000:01:001:0069 не можна визнати обґрунтованим, оскільки це не ґрунтуються на доказах та не враховує усіх обставин, які мають значення для такого висновку.
151. Вищевикладені обставини та докази залишились поза увагою як Комісії так і ВРП, які у оскаржених в цій справі рішеннях жодної оцінки їм не надали та не навели відповідних мотивів, не врахували їх під час прийняття рішень, які охоплюються предметом цього спору.
152. З огляду на це Суд визнає необґрунтованими висновки відповідачів про невідповідність позивачки посаді судді та про наявність підстав для звільнення її з цієї посади з вищевказаних причин, а також констатує відсутність у спірних рішеннях ВККС України та Ради відповідних мотивів, які б давали підстави для таких висновків. В цій частині оспорені позивачкою рішення відповідачів є необґрунтованими, що свідчить про слушність доводів позовної заяви щодо наявності підстав для їх судового оскарження відповідно до частини першої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частини шоста статті 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», а також для визнання їх протиправними та скасування з огляду на невідповідність таких рішень критеріям, визначеним у пунктах 3, 5, 6 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, відповідно до яких адміністративний акт суб`єкта владних повноважень повинен бути прийнятий обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно та розсудливо.
153. З цих же підстав Верховний Суд визнає передчасними висновки ВРП про невідповідність позивачки вимогам підпункту 2 пункту 18 розділу III Єдиних показників, згідно з якими суддя (кандидат на посаду судді) відповідає показнику чесності, якщо, зокрема, але не виключно надавав достовірну та відому йому інформації в деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, про яку має бути обізнаний.
Щодо доходів та витрат матері позивачки
154. Ще однією підставою для прийняття відповідачами оскаржених у цій справі рішень слугувало те, що відповідно до наявних у суддівському досьє матеріалів мати позивачки ОСОБА_6 упродовж 2021 - 2022 років придбала нерухоме майно і транспортний засіб сукупною вартістю витрат не менше 4 524 248, 91 грн., тоді як за відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, про податкового агента та суму доходу, нарахованого та виплаченого фізичній особі податковим агентом, суму нарахованих та сплачених (перерахованих) податків з доходів фізичних осіб та/або суму доходу, отриманого самозайнятою особою, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, ОСОБА_6 та члени її сім`ї до 2019 року не отримували доходів, які б дозволяли накопичувати заощадження при мінімальних витратах у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
155. З указаних джерел Комісія з`ясувала, що отриманий матір`ю судді у 2020 році дохід від здійснення підприємницької діяльності у сумі 935 000 грн та у 2021 році у сумі 586 000 грн не дозволяв сам по собі здійснити придбання нею майна, набутого у 2021 - 2022 роках, навіть з урахуванням доходу від відчуження нерухомого майна на загальну суму 2 000 000,00 грн, оскільки такий дохід ОСОБА_6 отримала через два з половиною місяці після 28 червня 2022 року - дати повного розрахунку матір`ю позивачки за нерухоме майно, вартістю $ 89 300, що за курсом НБУ еквівалентно 2 428 810 грн.
156. У спірному рішенні Комісія зазначила, що суддя під час співбесіди не змогла надати пояснень на запитання про походження коштів її близьких осіб на придбання інших активів, які зареєстровані за ними.
157. Водночас, ВККС України не взяла до уваги та надала жодної оцінки наданим ОСОБА_1 письмовим поясненням і доданим до них документам.
158. Зокрема, у поясненнях, наданих члену ВККС України ОСОБА_2 (отримані та зареєстровані у канцелярії Комісії 10 листопада 2023 року за вх. № 31 КП-3830/18), які містяться у матеріалах справи на а.с. 95 -98 у томі 2, ОСОБА_1 вказувала, що сукупний дохід її матері ОСОБА_6 від здійснення нею підприємницької діяльності у період з 2020 по 2023 роки склав 1521000 гривень, а дохід від відчуження нерухомого майна за цей же період становив 3680000 гривень, що Комісією не заперечується й сукупно складає понад 5 мільйонів гривень (5201000 грн) та дозволяв матері здійснювати видатки на придбання майна, вказаного у рішенні ВККС України.
159. Аналогічні пояснення та документи на їх підтвердження (відомості про отриманий матір`ю дохід з податкової служби і відповідні договори купівлі - продажу нерухомого майна) були надані ОСОБА_1 й до ВРП та містяться у томі 3 цієї справи на а.с. 10-23.
160. У цих же поясненнях позивачка звертала увагу на те, що для придбання частини нерухомого майна (квартири у місті Дніпро) її мати ОСОБА_6 частково використала грошові кошти від здійснення нею підприємницької діяльності та спільні заощадження, набуті під час шлюбу з батьком позивачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть перебуває у томі 4 матеріалів справи на а.с. 221 та містилось у суддівському досьє).
161. Матір позивачки надавала до ВРП письмові пояснення, у яких підтвердила викладені ОСОБА_1 пояснення, надані відповідачам під час проведення співбесід. Зокрема, зазначила, що для придбання нерухомого майна нею були використані, окрім іншого, кошти покійного чоловіка, які зберігались у сейфі та ймовірно є коштами, отриманими ним від відчуження квартири 16 лютого 2016 року (а.с. 168-169 у томі 7 справи). При цьому, після смерті чоловіка - батька позивачки, виявивши ці кошти у сейфі ОСОБА_6 подала до нотаріуса відповідну заяву про приєднання їх до складу спадщини, про що свою доньку - ОСОБА_1 вона не повідомляла.
162. Копія письмових пояснень та заяви ОСОБА_6 до нотаріуса, містяться у справі у томі 7 на а.с. 104 та є додатками до пояснень, які позивачка подавала до ВККС України та до ВРП під час проведення з нею співбесід у межах її кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді.
163. Надаючи пояснення стосовно вищевказаних обставин, позивачка також підкреслювала, що для придбання квартири у м. Києві та автомобіля її мати, ще до продажу іншого нерухомого майна (частини виробничих приміщень та квартири у м. Дніпро), яке вже було виставлене на продаж у мережі Інтернет на ресурсі ОЛХ, але ще не були продані, позичила частину грошей у свого рідного брата - ОСОБА_7 , а в якості гарантування виконання зобов`язань мати оформила на його ім`я довіреність з правом розпоряджатись належною їй квартирою у м. Синельникове (довіреність від 17 грудня 2020 року надавалась до ВККС України та ВРП разом із поясненнями та міститься у 3 томі справи на а.с. 58-59, містилась у матеріалах суддівського досьє). Станом на момент проведення з позивачкою співбесід вищевказана заборгованість матері позивачки перед її рідним братом була повністю погашена.
164. Позивачка також повідомляла Комісію та ВРП, що їй не відомі причини, з яких у відповідному податковому реєстрі не відображаються відомості про отриманий матір`ю дохід від відчуження вищезазначених об`єктів нерухомого майна у період з 2020 по 2023 роки.
165. Досліджені під час розгляду справи докази, які також були наявні й у суддівському досьє, дають підстави вважати, що наявний у матері позивачки - ОСОБА_6 дохід, набуті нею заощадження та запозичені в період з 2020 по 2023 роки кошти були достатніми для придбання нею нерухомого та іншого майна, про яке зазначено у спірних рішеннях відповідачів, й такі обставини не спростовані належними та допустимими доказами або висновками уповноваженого органу у сфері запобігання корупції (НАЗК).
166. Вищевказані обставини та документи ані Комісія, ані ВРП під час проведення співбесід не оцінювали й не враховували, що підтверджується змістом спірних у цій справі актів відповідачів, у яких відповідні мотиви відсутні. У зв`язку з цим висновок відповідачів про наявність сумніву у доброчесності позивачки з огляду на непідтвердження доходів її матері на придбання майна, є необґрунтованим та передчасним, зроблений без дослідження відповідних доказів та з`ясування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, яке оскаржила ОСОБА_1 у справі, що розглядається.
167. З вказаних підстав Верховний Суд погоджується з доводами позивачки про необґрунтованість спірних рішень відповідачів у вищевказаній частині висновків та відсутністю у цих рішеннях мотивів, які дозволяють дійти саме такого висновку.
168. Це також вказує на необґрунтованість та передчасність висновків ВРП стосовно невідповідності судді ОСОБА_1 вимогам підпункту 7 пункту 21 розділу III Єдиних показників (законність джерел походження прав на об`єкти цивільних прав не викликає обґрунтованого сумніву, якщо, зокрема, але не виключно під час набуття або відчуження прав на об`єкт цивільних прав суддею (кандидатом на посаду судді) та членами його сім`ї дотримано вимоги антикорупційного законодавства, законодавства про оцінку та оціночну діяльність, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, податкового законодавства, нормативних актів Національного банку України, інших нормативно-правових актів).
Щодо продажу земельної ділянки та житлового будинку за адресою:  
АДРЕСА_1 . В оскаржених рішеннях відповідачів зазначено, що 04 листопада 2019 року ОСОБА_8 (колишній чоловік судді) подарував ОСОБА_9 (сину судді та її колишнього чоловіка) житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
170. Згодом між ОСОБА_8 як законним представником ОСОБА_9 та ТОВ «ДЕНТА ГРУП» в простій письмовій формі було укладено договір від 16 серпня 2021 року про оплату авансового внеску з одночасним встановленням права користування житловим будинком та земельною ділянкою (далі - Договір про оплату авансового внеску).
171. За умовами вказаного договору сторони зобов`язувались до 20 серпня 2021 року укласти договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , за ціною 2 230 873,21 грн. При цьому у статті 3 зазначеного договору було передбачено, що оплата в розмірі 1 230 873,21 грн буде здійснена покупцем перед підписанням основного договору та становитиме ціну основного договору, а решта суми в розмірі 1 000 000 грн вважається боргом, який буде погашатись поступово за рахунок щомісячних платежів за користування продавцем зазначеним нерухомим майном у сумі 29 000 грн.
172. На виконання Договору про оплату авансового внеску між суддею як законним представником ОСОБА_9 та ТОВ «ДЕНТА ГРУП» 20 серпня 2021 року був укладений договір купівлі-продажу вищезгаданих житлового будинку та земельної ділянки за ціною 1 230 873,21 грн.
173. Під час проведення співбесіди з суддею ОСОБА_1 . Комісія з`ясувала, що згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про податкового агента та суму доходу, нарахованого та виплаченого фізичній особі податковим агентом, суму нарахованих та сплачених (перерахованих) податків з доходів фізичних осіб та/або суму доходу, отриманого самозайнятою особою, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, отримання суддею, її чоловіком та/або їх малолітнім сином зазначеного доходу в 2021 році не відображено, як і не відображено отримання ОСОБА_1 решти суми за договором про оплату авансового внеску.
174. Комісія відхилила пояснення судді в тій частині, що Договір про оплату авансового внеску зумовив виникнення у ТОВ «ДЕНТА ГРУП» грошових зобов`язань перед її малолітнім сином/нею чи її чоловіком, оскільки відповідних положень нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 20 серпня 2021 року не містить.
175. Комісія в оскарженому рішенні підкреслювала, що суддя не надала будь-яких документів, які б підтверджували факт проведення відповідних розрахунків між покупцем та продавцем за нерухоме майно, як і не надала чітких та переконливих доказів на підтвердження існування будь-якого боргу покупця перед продавцем та проведення зарахування частини цього боргу як плати за користування зазначеним нерухомим майном.
176. Окрім цього, ВККС України під час проведення співбесіди з позивачкою враховувала, що у пункті 2.2.2 договору іпотеки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного 20 серпня 2021 року між ТОВ «ДЕНТА ГРУП» (іпотекодавець) та ОСОБА_10 (іпотекодержатель), іпотекодавець вказав на те, що предмет іпотеки не переданий у користування (найм, оренду, лізинг, позичку).
177. За таких обставин у Комісії виник, на її думку, обґрунтований сумнів у правдивості тверджень судді про те, що за житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також за земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , був проведений розрахунок, а також щодо дійсної вартості зазначеного майна та проведених розрахунків за проживання у зазначеному житловому будинку після його продажу малолітнім сином судді на користь ТОВ «ДЕНТА ГРУП».
178. Зазначені висновки підтримала і ВРП та відобразила їх у своєму рішенні, ухваленому за результатом проведення співбесіди з ОСОБА_1 .
179. Поряд із цим відповідачі не навели жодних мотивів стосовно оцінки наданих суддею ОСОБА_1 пояснень та документів на підтвердження вищевикладених обставин.
180. Зокрема, під час проведення співбесіди з суддею ОСОБА_1 як у ВККС України, так і ВРП позивачка надавала відповідачам копію виправленої декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі також декларація) за 2021 рік (міститься на а.с. 223-227, 235-238 у томі 1 справи, а.с. 49-54 та на а.с. 61-65 у томі 6 справи), подану 20 листопада 2023 року, тобто до прийняття Комісією спірного рішення, у якій відображений дохід, отриманий малолітнім сином позивачки ОСОБА_9 від відчуження нерухомого майна в розмірі 1 230 874 грн - джерело доходу ТОВ «ДЕНТА ГРУП».
181. ОСОБА_1 , разом із поясненнями, наданими до ВККС України та ВРП, подавала також висновок ТОВ «Аудиторська Фірма «АУДИТ-КОМП» (а.с. 69-78 у томі 1 справи, а.с. 169-178 у томі 7 справи), відповідно до якого у документах бухгалтерського обліку та податковій звітності ТОВ «ДЕНТА ГРУП» наявні відомості щодо оприбуткування нерухомого майна згідно з актом приймання - передачі нерухомого майна від 20 серпня 2021 року, підписаного ОСОБА_1 та ТОВ «ДЕНТА ГРУП» в межах договору купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки від 20 серпня 2021 року, разом на суму 2 230 873,21 гривень.
182. У цьому висновку аудитора, з покликанням на відповідні первинні документи бухгалтерського обліку (квитанції), зазначено, що під час укладення договору купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки від 20 серпня 2021 року на суму 1230873,21 грн податковий агент ТОВ «ДЕНТА ГРУП» сплатив: збір на обов`язкове державне пенсійне страхування в сумі 11537,47 грн; військовий збір в сумі 18463,10 грн; податок з доходів фізичних осіб в сумі 61543,66 грн. Ці ж відомості відображені у податковій звітності, яка подавалась до податкового органу.
183. Вищезгаданим аудиторським висновком підтверджено, що податковим агентом відповідно до договору авансу в частині погашення боргу за рахунок щомісячних платежів за користування об`єктом нерухомості, є ТОВ «ДЕНТА ГРУП», а розмір таких платежів становить 29000 грн, з яких суми податку та військовий збір внесені у звітність за 2021 рік наступним чином: військовий збір в сумі 1740 грн, податок з доходів фізичних осіб - 5800 грн. За 2022 рік нарахування із щомісячної плати за об`єкт нерухомості становили 5220 грн військового збору та 17400 грн податку з доходів фізичних осіб.
184. Окрім цього, на підтвердження проведення розрахунків між ТОВ «ДЕНТА ГРУП» та сином позивачки за договором купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки від 20 серпня 2021 року, ОСОБА_1 надавала до відповідачів копію відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахування доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з першого кварталу 2017 року по третій квартал 2023 року (а.с. 83 у томі 3, а.с. 112-113 том 7 справи), згідно з якими син позивачки ОСОБА_9 у серпні 2021 року отримав дохід від продажу нерухомого майна у сумі 1230873,21 грн, та з вересня 2021 року по листопад 2022 року включно отримував щомісяця по 29000 гривень, що відповідає умовам договорів авансового внеску від 16 серпня 2021 року та купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки від 20 серпня 2021 року. Джерелом вказаних доходів ОСОБА_9 вказане ТОВ «ДЕНТА ГРУП», яка виступала стороною вищезгаданих правочинів (наймодавцем та покупцем відповідно). З вказаних доходів сплачений податок та військовий збір.
185. Верховний Суд враховує, що ВККС України, взявши до уваги вищенаведені факти, у рішенні від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23 вирішила, зокрема, повідомити НАЗК про обставини, що можуть свідчити про порушення суддею ОСОБА_1 законодавства у сфері запобігання корупції.
186. На виконання такого рішення ВККС України листом від 09 січня 2024 року № 21-89/24 за підписом заступника Голови Комісії Руслана СИДОРОВИЧА (а.с. 21 у томі 8) звернулась до НАЗК, додавши копію рішення Комісії від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23 на 23 аркушах в одному примірнику.
187. У відповідь на вищевказане звернення Комісії, НАЗК листом від 09 лютого 2024 року № 282-01/8013-24 (а.с. 22-23, 30-31 у томі 8) повідомило Комісію про те, що вимога статті 12 Закону України «Про запобігання корупції» щодо «набуття необґрунтованих активів» стосується активів, набутих після 28 листопада 2019 року якщо різниця між їх вартістю і законними доходами становить понад 1003500 гривень.
188. Ураховуючи зазначене вище та за результатами розгляду рішення ВККС України від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23, НАЗК листом від 21 березня 2025 року № 282-03/24330-25 (а.с. 9-10 у томі 8) повідомило Комісію про те, що моніторинг способу життя ОСОБА_1 не розпочинався та станом на 21 березня 2025 року не здійснювався.
189. Вищевикладені документи та обставини, які вони підтверджують, з огляду на їх значення у світлі фактичних обставин, які слугували підставою для висновку про невідповідність позивачки критеріям професійної етики та доброчесності, мали істотне значення й тому мали б бути предметом оцінки у Комісії та ВРП під час проведення співбесіди з позивачкою, проте не були враховані. Мотивів щодо цього спірні рішення не містять, що суперечить частині першій статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частині шостій статті 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» та пункту 3 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, норми яких вимагають від відповідачів приймати обґрунтовані та вмотивовані рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді.
190. Під час судового розгляду справи відповідачі не спростували доводи позивачки щодо відсутності в оскаржуваних рішеннях ВККС України та ВРП належних мотивів для їх прийняття, а також її аргументи стосовно того, що викладені у цих рішеннях висновки про непідтвердження дійсної вартості вищевказаного майна та реальності проведення розрахунків за нього не ґрунтуються на наявності достатніх фактичних підстав і не враховують усіх обставин, які мали значення для ухвалення зазначених адміністративних актів.
Щодо відвідування суддею території російської федерації
191. Невідповідність судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики відповідачі у спірних рішеннях обґрунтовують й тим, що за даними Державної прикордонної служби України, позивачка разом зі своїм на той час чоловіком перетинала державний кордон України та відвідувала територію рф у 2014 році, двічі у 2015 році та у 2018 році.
192. ОСОБА_1 під час співбесід у Комісії та ВРП наполягала, що поїздки до рф у кожному випадку обумовлювались нагальною потребою і не були її особистим бажанням.
193. Суд відзначає, що законодавство, зокрема, й акти, які врегульовують спірні у цій справі правовідносини, визначення поняттю «нагальної потреби» не надають.
194. У цьому контексті Суд враховує, що поняття «нагальна потреба» є оціночним, тобто чітко не визначеним, а з огляду на характер та спосіб реалізації повноважень ВККС України та ВРП у спірних правовідносинах, останні мають право давати власне тлумачення такому поняттю, але до межі, яка не суперечить закону і основоположним правам та свободам людини, які захищені, зокрема, Конвенцією.
195. ВРП не заперечувала, що за індивідуальних у кожному конкретному випадку обставин відвідування суддею (кандидатом на посаду судді) окупованих територій або території рф з нагальної потреби, наприклад, до близьких родичів, для владнання майнових питань, не визнається ознакою недоброчесності.
196. І навпаки, Рада зазначала, що відвідування суддею території рф без нагальної потреби свідчить про відсутність у неї чіткої громадянської позиції як судді щодо окупації рф частини України, ігнорування нею порушень росією прав і свобод громадян України на тимчасово окупованій території України, а отже, і про недотримання вимог Кодексу суддівської етики та Бангалорських принципів.
197. Під час проведення співбесід нагальність поїздок до рф позивачка обґрунтовувала необхідністю супроводження свого чоловіка у довготривалій автомобільній подорожі, який наполягав на його супроводі з огляду на тривале навантаження у дорозі під час керування автомобілем, що негативно впливало на стан його здоров`я та створювало додатковий ризик для безпеки дорожнього руху у зв`язку з діагностуванням йому поступового розшарування сітківки. На підтвердження таких обставин позивачка надавала до Комісії та ВРП відповіді письмові докази, зокрема, медичну документацію.
198. Проте зміст спірних рішень підтверджує, що відповідачі здійснили оцінку нагальності у ОСОБА_1 потреби відвідування рф лише з огляду на обставини щодо нагальності такої потреби у чоловіка позивачки, а не у неї самої як у члена сім`ї, у якого виникла така потреба. При цьому, ані Комісія, ані Рада не надали належної оцінки наведеним позивачкою обставинам і поясненням у світлі наявного у неї права на повагу до приватного і сімейного життя відповідно до статті 8 Конвенції, а також поданим на їх підтвердження документам.
199. Тобто, відповідачі, поставивши під сумнів відповід6ність судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики з огляду на відвідування нею території рф, заснованих на конкретних доказах та фактичних обставинах мотивів у підтвердження такого висновку не навели.
200. При цьому, ВРП констатувала невідповідність судді ОСОБА_1 вимогам, визначеним у підпункті 6 пункту 17 Єдиних показників (суддя (кандидат на посаду судді) відповідає показнику дотримання етичних норм і бездоганна поведінка у професійній діяльності та особистому житті, якщо він, зокрема, але не виключно не відвідував тимчасово держави / держав, яка І які перебуває І перебувають у збройному конфлікті (війні) з Україною чи сприяла І сприяли (сприяє І сприяють) вчиненню збройної агресії проти України або не визнає / визнають територіальної цілісності України або тимчасово окуповані території України та / чи території держави-агресора без нагальної потреби, тобто за відсутності критичних та І або невідкладних життєво необхідних обставин, які неможливо усунути в інший спосіб, ніж особистою присутністю на цих територіях, попри загрозу безпеці власній, близьких осіб та національній безпеці України).
201. Поряд із цим, Верховний Суд підкреслює, що за своїм характером, спрямованістю та юридичними наслідками норми Єдиних показників для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді) необхідно розглядати як такі, що встановлюють відповідальність за діяння судді (кандидата на посаду судді), оскільки невідповідність або обґрунтований сумнів у відповідності хоча б одному з таких показників зумовлює невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності у розумінні частини дев`ятої статті 69 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» й відповідно до пункту 20 розділу ХІІ ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ вказаного Закону та підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Конституції України, є підставою для звільнення судді з посади.
202. Тому на вказані норми поширюються загальні положення про застосування закону про відповідальність у часі, закріплені у статті 58 Конституції України, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
203. На час здійснення спільних зі своїм чоловіком поїздок до рф у 2014, 2015 роках, тобто до призначення позивачки на посаду судді, та у 2018 році, коли вона вже перебувала на цій посаді, Єдині показники для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді) ще не були затверджені (відповідне рішення № 3659/0/15-24 Вища рада правосуддя ухвалила 17 грудня 2024 року), а тому ОСОБА_1 , вчиняючи такі дії, не могла передбачити їх наслідки як такі, що можуть поставити під сумнів її відповідність зазначеним критеріям, не мала об`єктивної можливості достеменно спрогнозувати і передбачити наслідки таких дій.
204. До того ж, станом на момент проведення співбесіди з позивачкою у ВККС України в листопаді 2023 року вищезгадані Єдині показники також не були затверджені й Комісія в оскарженому рішенні не пов`язувала підстави для визнання судді ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді, з невідповідністю таким показникам або обґрунтованим сумнівом щодо цього. Не обґрунтовувала такими мотивами Комісія й внесене до ВРП подання про звільнення позивачки з посаді.
205. У зв`язку з цим Верховний Суд критично ставиться до можливості застосування до позивачки вищезгаданих Єдиних критеріїв та вважає необґрунтованим висновки ВРП щодо невідповідності судді ОСОБА_1 підпункту 6 пункту 17 розділу ІІ Єдиних показників, у пункті 11 яких, до того ж, визначено, що сумнів не може ґрунтуватися лише на припущеннях або суб`єктивній думці.
206. У підсумку, беручи до уваги обсяг встановлених у цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин, Верховний Суд висновує, що рішення ВККС України від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23 про визнання позивачки такою, що не відповідає займаній посаді, та рішення Вищої ради правосуддя від 03 квітня 2025 року № 711/0/15-25 про її звільнення з посади судді не відповідають вимогам частини першої статті 88, частини п`ятої статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частини шостої статті 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» щодо вмотивованості рішень ВККС України та ВРП, а також критеріям обґрунтованості, безсторонності та розсудливості, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, що є підставою для визнання їх протиправним і для їх скасування судом.
207. Вимога про скасування рішення ВККС України від 14 лютого 2024 року № 54/ко-24 про виправлення описки, яке є невід`ємною частиною рішення Комісії від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23, та про зобов`язання Комісії продовжити у складі колегії оцінювання судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 відповідність займаній посаді з другої стадії (етапу) «Дослідження досьє та проведення співбесіди» - є похідними від основних вимог про визнання протиправним та скасування ВККС України від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23 та рішення ВРП від 03 квітня 2025 року № 711/0/15-25, а тому також підлягають задоволенню.
Щодо подання ВККС України про звільнення судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 у зв`язку з визнанням такою, що не відповідає займаній посаді
208. Розглядаючи справу, Верховний Суд, дослідивши наявні у її матеріалах докази, з`ясував, що на підставі оспореного у цій справі рішення ВККС України від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23 Комісія рішенням від 18 грудня 2023 року № 62/ко-23, прийнятим у складі колегії № 3 (головуючий - Сергій Чумак, члени Комісії: Андрій Пасічник, Роман Сабодаш (доповідач)), внесла до ВРП подання про звільнення судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 у зв`язку з визнанням такою, що не відповідає займаній посаді (міститься на а.с. 127-128 у томі 1 та на а.с. 33-34 у томі 7 матеріалів справи).
209. Зазначене подання надіслане Комісією до ВРП супровідним листом від 29 грудня 2023 року № 21-3787/23 та отримане Радою 05 січня 2024 року за вх. № 146/0/8-24, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 33 у томі 7).
210. Саме це подання з рекомендацією Комісії про звільнення позивачки з посади судді й було предметом розгляду на засіданні ВРП, за результатом якого Рада прийняла оскаржене позивачкою рішення від 03 квітня 2025 року № 711/0/15-25 про звільнення її з посади судді Покровського районного суду Дніпропетровської області.
211. Верховний Суд підкреслює, що відповідно до встановленого у спірних правовідносинах правового регулювання саме лише рішення про визнання судді таким / такою, що не відповідає займаній посаді, не є безпосередньою, достатньою та самостійною юридичною підставою для розгляду ВРП питання про звільнення судді з посади. Юридичний наслідок прийняття такого рішення полягає у тому, що на його підставі ВККС України набуває повноваження внести до ВРП подання з рекомендацією про звільнення судді з посади, що оформлюється окремим рішенням Комісії.
212. Це передбачено пунктом 37 розділу III Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03.11.2016 № 143/зп-16 (у редакції рішення Комісії від 13.02.2018 № 20/зп-18), рішення Комісії про невідповідність судді займаній посаді є підставою для внесення подання до Вищої ради правосуддя з рекомендацією про звільнення судді з посади.
213. Норми про те, що питання про звільнення судді у зв`язку з виявленням за результатами кваліфікаційного оцінювання її невідповідності займаній посаді розглядається ВРП саме на підставі подання ВККС України, містяться у пункті 18.7 Регламенту Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (у редакції рішення Вищої ради правосуддя від 21 листопада 2023 року № 1068/0/15-23; зі змінами).
214. Наведене засвідчує, що у спірних правовідносинах рішення ВККС України про внесення до ВРП подання з рекомендацією про звільнення судді з посади є нерозривно взаємопов`язаним з рішенням Комісії про визнання судді такою, що не відповідає займаній посаді, та є похідним від такого рішення.
215. Юридичною ж підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя є безпосередньо подання ВККС України з рекомендацією про звільнення з посади судді, а не рішення про визнання судді таким / такою, що не відповідає займаній посаді.
216. Оскільки у цьому рішенні Верховний Суд вже констатував протиправність рішення ВККС України про визнання позивачки такою, що не відповідає займаній нею посаді судді, то й рішення Комісії про внесення у зв`язку з цим подання до ВРП з рекомендацією про звільнення її з вказаної посади також належить визнати протиправним і скасувати як таке, що прийняте на підставі протиправного адміністративного акта суб`єкта владних повноважень, в тому не може зумовлювати розгляд Радою зазначеного питання й також порушує права ОСОБА_1 .
217. З вказаних підстав Верховний Суд висновує, що з огляду на зміст і характер спірних у цій справі правовідносин та її фактичні обставини рішення ВККС України від 18 грудня 2023 року № 62/ко-23, яким до ВРП внесене подання з рекомендацією про звільнення судді ОСОБА_1 з посади, має безпосередній валив на права та обов`язки позивачки, однак таке рішення Комісії нею у цьому або в іншому судовому чи адміністративному провадженні не оскаржувалось.
218. За змістом положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
219. Зважаючи на встановлені судом обставини про те, що рішення ВККС України від 18 грудня 2023 року № 62/ко-23 порушує права ОСОБА_1 , однак не охоплюється предметом спору у справі, яка розглядається, Суд, задля ефективного захисту прав позивачки від порушень з боку відповідачів, вважає за необхідне застосувати передбачені нормами частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України повноваження суду першої інстанції й визнати протиправним та скасувати зазначене рішення Комісії як акт індивідуальної дії.
Щодо вимог позивачки про вихід за межі позовних вимог й ухвалення рішення про поновлення її на посаді судді
220. У поданій до Суду письмовій заяві, яка зареєстрована у автоматизованій системі документообігу суду 25 вересня 2025 року, ОСОБА_1 , з огляду на явну, на її думку, протиправність та незаконність вчинених у спірних відносинах дій ВККС України та ВРП, просила Верховний Суд вийти за межі заявлених нею позовних вимог й поновити її на посаді судді Покровського районного суду Дніпропетровської області, допустивши рішення у цій частині до негайного виконання.
221. Вирішуючи таке клопотання, Суд звертає увагу на приписи частини четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
222. Завдання адміністративного судочинства визначене у частині першій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме - справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
223. Нормами пункту 2 частини першої статті 5 цього ж Кодексу передбачено право кожної особи в порядку, встановленому процесуальним законом, звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
224. Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності, у тому числі, Вищої ради правосуддя та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначає стаття 266 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами частини четвертої якої Верховний Суд за наслідками розгляду адміністративних справ, визначених частиною другою цієї статті, може:
1) визнати акт Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині;
2) визнати дії чи бездіяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправними, зобов`язати Верховну Раду України, Президента України, Кабінет Міністрів України, Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України вчинити певні дії;
3) застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 245 цього Кодексу.
225. За правилами частини першої, пункту 2 частини другої, частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
226. Поряд із цим, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина друга статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України).
227. Зміст наведених процесуальних норм засвідчує, що при вирішенні адміністративної справи суд, діючи у межах наявних у нього повноважень та заявлених позовних вимог, обрає ефективний спосіб судового захисту та ухвалює рішення по суті спору, яке відповідає закону та забезпечує виконання завдань адміністративного судочинства.
228. Вихід за межі позовних вимог є правом, а не обов`язком суду, й застосовується за результатами розгляду справи як винятковий захід лише у тому разі, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
229. У цій справі Верховний Суд бере до уваги, що оскаржені позивачкою рішення ВРП та ВККС України за своїм змістом, характером та юридичними наслідками є індивідуальними актами, які прийняті у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді.
230. Верховний Суд також враховує встановлений законом порядок та спосіб реалізації відповідачами повноважень у спірних правовідносинах, які належать до дискреційних, й зважає на з`ясовані у цій справі обставини, згідно з якими порушення прав позивачки відбулось на передбаченому пунктом 2 частини першої статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» етапі її кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді як дослідження досьє та проведення співбесіди, яке згідно з пунктом 20 розділу ХІІ ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ вказаного Закону оцінюється саме колегіями ВККС України. Втручатись у такі повноваження ані суд, ані будь-який інший суб`єкт права не має.
231. З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що застосований Судом за результатом розгляду цієї справи спосіб судового захисту повністю відповідає обсягу порушень, допущених відповідачами, є достатнім та необхідним для відновлення та ефективного захисту прав позивачки, узгоджується із визначеним процесуальним законом завданням адміністративного судочинства та повноваженнями Верховного Суду як суду першої інстанції при вирішенні справи, у зв`язку з чим вимогу ОСОБА_1 щодо виходу за межі позовних вимог і поновлення її на посаді Суд відхиляє.
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
232. За правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
233. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, то усі понесені позивачкою судові витрати належить стягнути на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.
234. Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» ставка за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
235. Згідно з наявними у справі матеріалами позовна заява ОСОБА_1 сформована в системі «Електронний суд» та подана до Верховного Суду в електронній формі, а зважаючи на зміст позовних вимог, які містять дві основні вимоги немайнового характеру, та встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 гривень), за подання такого позову у цьому випадку належало сплатити 1 937,92 гривень судового збору.
236. Наявною у справі копією електронної квитанції, яка міститься на а.с. 132 у томі 2, підтверджується сплата позивачкою судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 4845 гривень.
237. При відкритті провадження у справі, яка розглядається, суд, перевіривши вищезазначену квитанцію у реєстрі підтвердження оплат з Казначейства автоматизованої системи документообігу суду, з`ясував, що усі сплачені позивачкою грошові кошти в сумі 4845 гривень зараховані до Спеціального фонду Державного бюджету України.
238. У зв`язку з вищенаведеним, на користь позивачки в порядку розподілу судових витрат належить сягнути за рахунок бюджетних асигнувань ВККС України 968,96 гривень, а за рахунок бюджетних асигнувань ВРП - також 968,96 гривень.
239. Решта сплаченого позивачкою судового збору в сумі 2 907,08 гривень є таким, що внесений в більшому розмірі, ніж встановлено законом, а тому не підлягає стягненню в порядку розподілу судових витрат і може бути їй повернутий відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір».
240. Керуючись статтями 2, 22, 139, 241-246, 250, 258, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 листопада 2023 року № 28/ко-23 про визнання судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді.
Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14 лютого 2024 року № 54/ко-24 про виправлення описки.
Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 18 грудня 2023 року № 62/ко-23 про внесення Вищій раді правосуддя подання про звільнення судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 із займаної посади.
Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 03 квітня 2025 року № 711/0/15-25 про звільнення судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 .
Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України продовжити у складі колегії оцінювання судді Покровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді з другого етапу кваліфікаційного оцінювання «дослідження досьє та проведення співбесіди».
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (03109, м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 37316378) сплачений у справі судовий збір у розмірі 968,96 гривень.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Вищої ради правосуддя (04050, м. Київ, вул. Студентська, 12-а; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 00013698) сплачений у справі судовий збір у розмірі 968,96 гривень.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду справи.
Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя Н.В. Коваленко
Судді: А.Ю. Бучик
В.М. Кравчук
C.М Чиркін
О.П. Стародуб