Справа № 635/2293/26 
Провадження № 3/635/1114/2026
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року Суддя Харківського районного суду Харківської області Якішина О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області справу про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ,
за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

28.02.2026 р. о 12-24 год. за адресою: Харківська область, Харківський район, с-ще Високий, вул. Ощепкова, 48-А водій ОСОБА_1 керував автомобілем Nissan Primera н/з НОМЕР_1 , будучи позбавленим права керування транспортними засобами. Правопорушення вчинено повторно протягом року. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.2.1.а. Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.5 ст.126 КУпАП. 
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи. Подав заяву, в якій просив закрити провадження у справі у зв`язку із вчиненням дій в стані крайньої необхідності, а розгляд справи провести за його відсутності у зв`язку із службовою зайнятістю. У заяві зазначив, що 28.02.2026 від безпосереднього командира він отримав наказ доставити з м. Мерефа до м. Куп`янськ запчастини для бойової машини піхоти, яку в цей же день готували на бойовий виїзд, тому керування транспортним засобом відбулося вимушено та виключно за наказом командира під час виконання бойового завдання. Керування транспортним засобом було необхідним виключно для забезпечення безпеки людей та виконання наказу, і жодним чином не відображало умисел на порушення правил дорожнього руху. Вважає, що керування т/з виключно з метою виконання бойового завдання підпадає під ознаки стану крайньої необхідності згідно з п.4 ч.1 ст.247 КУпАП, оскільки існувала реальна загроза життю та здоров`ю людей, а також ризик зриву виконання бойового завдання. Цю небезпеку не можна було усунути іншими способами, а формальна шкода від порушення правил дорожнього руху значно менша, ніж відвернена загроза. Враховуючи, що керування транспортним засобом відбувалося в умовах воєнного стану та у межах виконання службового обов`язку, його дії мають оцінюватися з урахуванням специфіки військової служби. Дійсно, разом з ним в якості пасажира їхав інший військовослужбовець, який мав посвідчення водія, однак він перебував у хворобливому стані, що знижувало його увагу та швидкість реакції, тому садити його кермо було більш небезпечно. За таких обставин, вважає, що виконуючи свої безпосередні обов`язки, які пов`язані із військовою службою, він вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.126 КУпАП, перебуваючи в стані крайньої необхідності, а тому відповідно до вимог ст.17 КУпАП не підлягає притягненню до адміністративній відповідальності.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає повністю доведеною вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.126 КУпАП, виходячи з наступного.
Частиною 4 ст.126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.
Частиною 5 ст.126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті.
Відповідно до п. 2.1.а. Правил дорожнього руху України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Факт скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП, підтверджується наступними доказами, дослідженими судом:
- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 602772 від 28.02.2026 року, в якому викладені обставини порушення ОСОБА_1 п. 2.1.а. Правил дорожнього руху України;
- довідкою старшого інспектора ВАП УПП в Харківській області про отримання ОСОБА_1 посвідчення водія 14.02.2014 р.;
- довідкою про повторність вчинення адміністративного правопорушення у відношенні ОСОБА_1 ;
- постановою серії ЕНА № 6296819 від 07.12.2025 р. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 126 КУпАП;
- постановою Київського районного суду м. Харкова від 11.06.2025 р., якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено штраф в розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік;
- рапортом інспектора поліції Приходька В. від 28.02.2026 р., згідно якого 28.02.2026 р. було зупинено транспортний засіб Nissan Primera н/з НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 . В ході перевірки документів було встановлено, що він позбавлений права керування транспортними засобами. Правопорушення вчинено повторно протягом року;
- відеозаписом з нагрудної камери поліцейського.
Надані суду докази суд вважає належними та допустимими.
Разом з тим, суд вважає недопустимим доказом письмові пояснення ОСОБА_2 , який пояснив, що є молодшим сержантом, техніком 3 роти оперативного призначення на БМП 1 та батальйону оперативного призначення та 28.02.2026 р. видав наказ ОСОБА_1 доставити з м. Мерефа до м. Куп`янськ запчастини для бойової машини. Так, Кодекс України про адміністративні правопорушення, зокрема, положення ст. 272 КУпАП, не передбачають можливості надання суду письмових пояснень свідка. Також ці пояснення не підтверджують того факту, що ОСОБА_2 є командиром ОСОБА_1 і має право віддавати останньому будь-які накази.
Дослідженням наданих суду доказів встановлено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, будучи особою, яка позбавлена права керування таким транспортним засобом, чим порушив п.2.1.а. Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.2 ст.126 КУпАП.
Враховуючи, що ОСОБА_1 протягом року, а саме 07.12.2025 р., вже притягувався до адміністративної відповідальності за скоєння порушення, передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, суд доходить висновку, що дії останнього правильно кваліфіковані за ч.5 ст.126 КУпАП.
Даних, які б спростовували докази вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, суду не представлено.
Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Пунктом 1.3 ПДР України зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8,9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21.07.2011 по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
На переконання суду, сукупності наявних в матеріалах справи доказів достатньо для доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.
З приводу доводів ОСОБА_1 , що він діяв в умовах крайньої необхідності, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень ст. 17 КУпАП України, особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.
Поняття крайньої необхідності розкрито у ст. 18 КУпАП, згідно якої не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Додатково вказане поняття визначено й у судовій практиці. 
У постанові від 21 грудня 2018 року, в справі № 686/5225/17, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.
Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.
Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто, засобами не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте, визначальним має бути об`єктивний критерій.
Всі дії, вчинені у період оголошення воєнного стану у Державі не можна вважати такими, які вчиненні у стані крайньої необхідності без конкретного обґрунтування необхідності вчинення кожної з них, з огляду на положення ст. 18 КУпАП та суд наголошує, що стан крайньої необхідності не є триваючим та невизначеним у часі, такий стан виникає раптово, внаслідок збігу конкретних обставин, а тому саму по собі військову службу не можна вважати такою, що постійно відбувається у стані крайньої необхідності. Введення воєнного стану, виконання наказів не може бути виправданням вчинення адміністративних правопорушень, зокрема, за винятком випадків, встановлених ст. 17 КУпАП, кожен з яких повинен мати певну доказову базу, перевірятися судом та якому повинна надаватися відповідна оцінка.
ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що він призначений на посаду водія та виконував бойове завдання або наказ командира, пов`язаний з необхідністю керування транспортним засобом, і на інших військовослужбовців не було можливості покласти такі обов`язки.
З відеозапису вбачається, що на пасажирському сидінні автомобіля під керуванням ОСОБА_1 перебуває інший військовослужбовець, який має посвідчення водія і, зі слів ОСОБА_1 , може сісти за кермо і продовжити рух. Отже, крайньої необхідності керувати транспортним засобом у ОСОБА_1 не було.
З огляду на вищевикладене, посилання ОСОБА_1 на крайню необхідність є безпідставним та недоведеним належними доказами.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 33 КпАП України, при накладенні стягнення за правопорушення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Вирішуючи питання щодо міри адміністративного стягнення, яке необхідно призначити ОСОБА_1 , враховуючи особу правопорушника, а саме те, що дані, які б з негативного боку його характеризували, суду не надані, враховуючи ступінь його вини у скоєному ним адміністративному правопорушенні, яка доведена матеріалами справи, а також враховуючи відсутність обставини, що обтяжують відповідальність та відсутність обставин, що пом`якшують відповідальність, суд дійшов висновку про необхідність піддати ОСОБА_1 адміністративному стягненню у мінімальних межах санкції ч.5 ст.126 КУпАП у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами. 
Суд не застосовує додаткове стягнення у виді оплатного вилучення транспортного засобу, оскільки ОСОБА_1 не є власником даного транспортного засобу. 
Крім того, згідно ст. 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку покладено таке стягнення.
Отже, відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 665,60 грн.
Керуючись ст.ст. 33, 36, 221, 283, ч.5 ст.126 КУпАП України, Законом України «Про дорожній рух», Законом України «Про судовий збір», суд,

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 визнати винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КпАП України, та призначити адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) грн. 00 коп. на розрахунковий рахунок UA168999980313020149000020001, код класифікації доходів бюджету - 21081300, код отримувача (ЄДРПОУ) 37874947, отримувач коштів Отримувач ГУК Харківськ обл/Харкiвобл/21081300, Банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код суду (ЄДРПОУ)- 02894007, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років та без оплатного вилучення транспортного засобу.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави на розрахунковий рахунок - UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету - 22030106, МФО-899998, код отримувача (ЄДРПОУ) 37993783, отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, Банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код суду (ЄДРПОУ) - 02895834, судовий збір у розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн. 60 коп.
Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 10 днів з дня її винесення шляхом подання апеляційної скарги через Харківський районний суд Харківської області.

Суддя О.М. Якішина