Номер провадження: 22-ц/813/1116/26 
Справа № 2-488/11
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 – адвоката Єфімової Л.Я.,
представника АТ «Державний ощадний банк України» – Шидерової Н.С.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Єфімова Лариса Яківна, на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 13 листопада 2024 року по справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню по цивільній справі за позовом відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В:

08 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про визнання виконавчих листів у справі №501/2-488/11 такими, що не підлягають виконанню, згідно якої заявник просить суд визнати виконавчий лист №2-488/11, що виданий 21.09.2011 Іллічівським міським судом Одеської області щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний Ощадний Банк» заборгованості за кредитом у розмірі 1 289 393,39 гривень таким, що не підлягає виконанню.
Заява обґрунтована тим, що державним виконавцем Чорноморського міського відділу ДВС відкрито ВП №61752488 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-488/11, що виданий 21.09.2011 Іллічівським міським судом Одеської області щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний Ощадний Банк» заборгованості за кредитом у розмірі 1 289 393,39 грн.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18.08.2011, яке набрало законної сили 18.09.2011 по справі №2-488/11 стягнуто з солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського облуправління відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» - заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 35 5427,13 грн та вирішено питання про судові витрати у справі.
В заяві вказано, що виконавчий лист видано раніше аніж рішення набрало законної сили та було розміщено в ЄРСР.
В судовому засіданні представник заявника просила суд задовольнити дану заяву, посилаючись на те, що серед підстави вказаної у письмовій заяві та те, що в ході розгляду даної заяви з`явилась ще одна підстава – у позасудовому порядку відбулось врегулювання спору у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки, тощо.
В судовому засіданні представник АТ «Державний ощадний банк України» заперечив проти задоволення заяви, просив суд відмовити в задоволенні заяви, посилаючись на те, що ОСОБА_2 було здійснено погашення боргу за кредитним договором №2401-н від 22.07.2008 в розмірі 7 984,06 грн. Внаслідок реалізації іпотечного майна – квартири до банку надійшли кошти в розмірі 603 032,00 грн. З урахуванням вказаних погашень, залишок заборгованості відповідно до рішення Іллічівського міського суду Одеської області у справі №2-488/11 від 18.08.2011 становить 744 411,07 грн. У зв`язку з чим на адресу ДВС направлено повідомлення №55/5.6-04/138208/138208/2024 від 07.11.2024 про уточнення суми боргу за виконавчим провадженням №61752488 щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 13 листопада 2024 року в заяві ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі №2-488/11 за позовом ПАТ «Державний ощадний Банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовлено.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Єфімова Л.Я. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 13 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі №2-488/11, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
ОСОБА_3 та представник Чорноморського міського ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про направлення судових повісток-повідомлення та довідка про доставку судової повістки-повідомлення в електронний кабінет Електронного суду (т. 2 а.с. 46, 67-74).
Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 – адвоката Єфімову Л.Я., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити та представника АТ «Державний ощадний банк України» – Шидерову Н.С., яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).
Зазначені конституційні положення відображено також в статті 18 ЦПК України, згідно якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1.
Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлено Законом України «Про виконавче провадження».
За статями 1-2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Згідно ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Частиною 2 вказаної статті передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
У постанові від 14.03.2024 в справі №824/180/19 Верховний Суд зазначив, що підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові. До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав. Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); якщо виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18 серпня 2011 року, яке набрало законної сили 18.09.2011 по справі №2-488/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського облуправління відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» - заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 35 5427,13 грн та вирішено питання про судові витрати у справі (т. 1 а.с. 101-103).
Іллічівським міським судом Одеської області 21 вересня 2011 року видано виконавчий лист по справі №2-488/11 (т. 1 а.с. 12-13).
ОСОБА_2 здійснено погашення боргу за кредитним договором №2401-н від 22.07.2008 в розмірі 7 984,06 грн. А також, внаслідок реалізації іпотечного майна – квартири до банку надійшли кошти в розмірі 603 032 грн. З урахуванням вказаних погашень, залишок заборгованості відповідно до рішення Іллічівського міського суду Одеської області у справі №2-488/11 від 18 серпня 2011 року становить 744 411,07 гривень.
У зв`язку з чим на адресу ДВС направлено повідомлення №55/5.6-04/138208/138208/2024 від 07.11.2024 про уточнення суми боргу за виконавчим провадженням №61752488 щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
Як на підставу своїх вимог представник ОСОБА_1 посилалась на те, що її обов`язок зі сплатити заборгованості за вказаним кредитним договором, яка залишилась після добровільної реалізації предмета іпотеки, припинився проведенням такого позасудового врегулювання.
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа у справі №501/2-488/11 такими, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи дійсно підтверджується, що відбулась реалізація предмета іпотека, яким було забезпечено кредит, шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та третьою особою (покупцем) зі згоди іпотекодержателя та 06.02.2015 кошти від продажу зараховані на рахунок іпотекодержателя.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
При тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.
Водночас частина 3 статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Частина 4 статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.
Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18.
Застосоване у частині 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» словосполучення «може передбачати» дає можливість сторонам, враховуючи свободу договору, узгодити між собою і інший (ніж перелічено у цій частині) порядок позасудового задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок іпотечного майна.
Так, у даній справі сторони іпотечного договору від 23.07.2008 способи задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем за письмовою згодою з іпотекодержателем в порядку, визначеному ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечні сертифікати».
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечні сертифікати», іпотекодержатель має організувати продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем або продати від свого імені, якщо це передбачено іпотечним договором або іпотекодержатель та іпотекодавець досягли відповідної згоди шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому кошти за придбану нерухомість покупець сплачує на банківські рахунки іпотекодержателя. Після продажу предмета іпотеки та розподілу коштів в установленому законом порядку вимоги інших осіб на предмет іпотеки є недійсними.
З урахуванням викладеного, у даній справі сторонами кредитних правовідносин реалізовано передбачений договором порядок позасудового задоволення вимог кредитора за рахунок іпотечного майна.
При цьому, умови іпотечного договору від 23.07.2008 не передбачають застереження щодо відступу від положень частини 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» (щодо недійсності будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання).
Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось в 2015 році, тобто після звернення кредитора ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського облуправління відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського облуправління відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 355 427,13 грн.
Оспорюваний виконавчий лист стосується залишку заборгованості відповідно до рішення Іллічівського міського суду Одеської області у справі №2-488/11 від 18.08.2011 та становить 744 411,07 грн, що не був покритий вартістю реалізованого в позасудовому порядку предмета іпотеки.
Суд першої інстанції зазначив, що вказана обставина має суттєве юридичне значення для правильного вирішення питання про визнання оспорюваного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню саме з підстави припинення обов`язку боржника.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа такими, що не підлягає виконанню, однак не в повній мірі погоджується із мотивами відмови викладеними судом та вважає за необхідне зазначити наступне.
Вирішуючи виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування норми права, що міститься в частині 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18, зазначила, що підстави для припинення зобов`язання визначені у статтях 598-609 ЦК України. Разом з тим частина 1 статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання може бути припинено і з підстав, визначених договором або законом, а отже, вказує на невичерпність переліку підстав припинення зобов`язання, наведених у ЦК України.
Зокрема, Закон України «Про іпотеку» як акт цивільного законодавства визначає правові підстави для припинення не тільки іпотеки як додаткового зобов`язання, а й основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору.
Так, стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Частина 4 статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.
Відповідно до частини 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.
Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).
У той же час виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.
До такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.
Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.
Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.
Згідно умов іпотечного договору від 23.07.2008, ОСОБА_2 (іпотекодавець) та ВАТ «Державний ощадний банк України» (іпотекодержатель) уклали це договір для забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливає з договору про іпотечний кредит від 22.07.2008, укладеного між сторонами.
Предметом іпотеки є: - квартира АДРЕСА_1 ; - квартира АДРЕСА_1 .
Виходячи з реальної вартості предмета іпотеки та з урахуванням практичної складності при реалізації, у разі невиконання зобов`язань іпотекодавцем, його заставна вартість визначається сторонами в 1 133 912 гривень.
На підставах, передбачених законодавством України, на предмет іпотеки може бути звернено стягнення (п. п. 1.1. – 1.4., 2.1.2. іпотечного договору) (т. 1 а.с. 76).
Згідно п. 4.2.4. іпотечного договору, іпотекодавець має право реалізувати з письмової згоди іпотекодержателя предмет іпотеки з одночасним погашенням суми боргу; або за умови одночасної заміни проданого предмета іпотеки іншим майном, що володіє кількісними, якісними та вартісними показниками майна, переданого в іпотеку; або за умови одночасної заміни проданого предмета іпотеки майном, відмінним за своїми характеристиками від майна , що перебуває в іпотеці, але за умови дотримання вартісних (цінових) показників, що взяті сторонами за основу при визначенні заставної вартості предмета іпотеки (т. 1 а.с. 78).
Розділом 5 іпотечного договору встановлений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та сторони погодили способи задоволення вимог іпотекодержателя. 
Так, передбачено, що іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором, забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена, звернути стягнення на предмет іпотеки.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
При цьому витрати іпотекодержателя, пов?язані з пред?явленням вимоги за основним зобов`язанням зверненням стягнення на предмет іпотеки, також забезпечуються цією іпотекою, тобто ці витрати бере на себе іпотекодавець та підлягають відшкодуванню іпотекодержателю в повному обсязі (п. п. 5.3. – 5.4. іпотечного договору).
Пунктом 5.5. іпотечного договору передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язання за цим та/або кредитним договором у встановлений іпотекодержателя строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. Це договір згідно з вимогами ст. 36 Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, та, за вибором іпотекодержателя:
1) є правовстановлюючим документом на предмет іпотеки і правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов?язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»;
2) є підставою для набуття іпотекодержателем права від свого імені продати предмет іпотеки будь-на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»;
- реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за виконавчим написом нотаріуса, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Початкова ціна продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів встановлюється за згодою між сторонами на підставі акту експертної оцінки, яка буде проведена на час реалізації предмету застави, а якщо така згода не досягнута - спеціалізованою організацією, що проводить прилюдні торги на підставі оцінки предмета іпотеки. При цьому початкова ціна не може бути нижчою за 90 відсотків вартості предмета іпотеки, визначеної шляхом його оцінки;
- іпотекодержатель має право організувати продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем, який укладається за письмовою згодою іпотекодержателя у порядку визначеному ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим і іпотечним боргом а іпотечні сертифікати». При цьому кошти за придбану нерухомість покупець сплачує на банківські рахунки іпотекодержателя.
Отже, в даній справі сторони іпотечного договору від 23.07.2008, в пункті 5.5 передбачили застереження про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та покупцем за письмовою згодою з іпотекодержателем в порядку, визначеному ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечні сертифікати».
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечні сертифікати» (в редакції, чинній на момент продажу предмету іпотеки) передбачалось, що іпотекодержатель має організувати продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем або продати від свого імені, якщо це передбачено іпотечним договором або іпотекодержатель та іпотекодавець досягли відповідної згоди шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому кошти за придбану нерухомість покупець сплачує на банківські рахунки іпотекодержателя. Після продажу предмета іпотеки та розподілу коштів в установленому законом порядку вимоги інших осіб на предмет іпотеки є недійсними.
З урахуванням викладеного, у даній справі сторонами кредитних правовідносин дійсно було реалізовано передбачений договором порядок позасудового задоволення вимог кредитора за рахунок іпотечного майна.
Однак, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18, також зазначила, що частина 3 статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина 4 статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.
Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки.
В даній справі сторони іпотечного договору від 23.07.2008, керуючись принципом свободи договору, в пункті п. 3.1.9. передбачили, що у випадках, якщо суми від продажу предмета іпотеки та суми від реалізації іншого майна, що буде заставленим в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, він має право в судовому порядку вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна іпотекодавця (т. 1 а.с. 77).
Таким чином, оскільки заборгованість за кредитним договором не була погашена в повному обсязі в результаті продажу іпотечного майна, рішення суду на даний час залишаються не виконаними, враховуючи п. 3.1.9. іпотечного договору, договірні зобов`язання за кредитним договором не можуть вважатися виконаними, а отже підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з припиненням обов`язку боржника, в даній справі відсутні.
В заяві про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та в апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 також зазначає, що рішення Іллічівського міського суду Одеської області ухвалено 18 серпня 2011 року, дата складання документа зазначена 02 вересня 2011 року, рішення зареєстровано в Єдиному державному реєстрі судових рішень 06.10.2011. Забезпечено надання загального доступу 12.10.2011. Дата набрання законної сили 18.09.2011. Також зазначено, що враховуючи дату складання повного тексту судового рішення, яке визначено, як 02.09.2011 та те, що один із відповідачів не був присутній на оголошенні судового рішення, то дата набрання законної сили рішення суду буде відраховуватись із дати отримання судового рішення особисто або засобами поштового зв`язку з урахуванням строку на подання апеляційної скарги.
На підставі зазначених обставин представник ОСОБА_1 стверджує, що виконавчий лист виданий 21 вересня 2011 року, тобто раніше аніж рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 серпня 2011 року набрало законної сили та було розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Однак колегія суддів не погоджується із такими твердженнями заявника, оскільки вони ґрунтуються на невірному тлумаченні норм законодавства, та вважає за необхідне зазначити наступне.
Матеріалами справи встановлено, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18 серпня 2011 року по справі №2-488/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського облуправління відкритого акціонерного товариства «Ощадбанк» - заборгованість за кредитним договором у розмірі 135 5427,13 грн та вирішено питання про судові витрати у справі (т. 1 а.с. 101-103).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення судового рішення) рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Частиною 1 ст. 294 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення судового рішення) передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. 
Відповідно до матеріалів справи, відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень та не заперечується учасниками справи рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18 серпня 2011 року по справі №2-488/11 в апеляційному порядку не оскаржувалося.
Тому, з урахуванням положень статей 223, 294 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення судового рішення) та враховуючи, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18 серпня 2011 року по справі №2-488/11 сторонами не оскаржувалось, воно набрало законної сили 29 серпня 2011 року (враховуючи, що 28 серпня 2011 року неділя).
Таким чином, виконавчий лист №2-488/11, що виданий 21.09.2011 Іллічівським міським судом Одеської області щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний Ощадний Банк» заборгованості за кредитом у розмірі 1 289 393,39 грн, видано за рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18 серпня 2011 року, яке набрало законної сили. Тому відсутні процесуальні підстави для визнання такого виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із помилковою видачою судом виконавчого листа (видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили).
Апеляційний суд зазначає, що разі якщо ОСОБА_1 не була присутня в судовому засіданні під час проголошення рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 серпня 2011 року, вона згідно вимог ч. 1 ст. 294 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення судового рішення) мала право звернутись із апеляційною скаргою протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Однак, зазначене право не свідчить, що рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 серпня 2011 року не набрало законної сили.
Безпідставними є також твердження про те, що з урахуванням вимог ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення, тому оскільки рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 18 серпня 2011 року було зареєстровано в Єдиного державного реєстру судових рішень 06 жовтня 2011 року, то відповідно до норм закону повний текст такого рішення виготовлено 05 жовтня 2011 року.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що згідно положень ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» (в редакції, чинній на час ухвалення судового рішення) кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Це право забезпечується офіційним оприлюдненням судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, встановленому цим Законом. Судові рішення можуть опубліковуватися в друкованих виданнях, поширюватися в електронній формі з дотриманням вимог цього Закону. Особам, які беруть (брали) участь у справі, забезпечується доступ до судових рішень у їхній справі в порядку, встановленому процесуальним законом. Особи, які не беруть (не брали) участі у справі, мають право ознайомитися з судовим рішенням у повному обсязі, якщо воно безпосередньо стосується їхніх прав, свобод, інтересів чи обов`язків, у порядку, передбаченому цим Законом.
Таким чином, положення Закону України «Про доступ до судових рішень» в редакції, чинній на час ухвалення судового рішення, не встановлювали для суддів обов`язку оприлюднювати в Єдиному державному реєстрі судових рішень судові рішення в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення.
В апеляційній скарзі також зазначено, що 06.02.2015 стягувач отримав кошти в розмірі 603 032 гривень, отримані внаслідок добровільної реалізації іпотечного майна ОСОБА_2 .. Відповідно до іпотечного договору від 23.07.2008 (п. 1.2) предметом іпотеки є квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 . Пунктом 1.4 договору іпотеки визначена заставна вартість предмета іпотеки в сумі 1 133 912 гривень. Отже, вилучена грошова сума із продажу іпотечного майна в розмірі 603 032 гривень є явно нижчою, ніж реальна вартість двох квартир в центрі м. Одеси. ОСОБА_1 не погоджується із такою оцінкою реалізованого майна.
Однак зазначене відповідно до ст. 432 ЦПК України та з урахуванням постанови Верховного Суду від 14.03.2024 по справі №824/180/19 не є матеріально-правовими чи процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Окрім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечні сертифікати» (в редакції, чинній на момент продажу предмету іпотеки), якою встановлений порядок продажу предмету іпотеки, ціна продажу предмета іпотеки має бути встановлена за згодою між іпотекодержателем та іпотекодавцем. У разі недосягнення згоди між іпотекодержателем, іпотекодавцем щодо ціни продажу предмета іпотеки іпотекодержатель укладає з незалежним оцінювачем договір про оцінку предмета іпотеки і продаж предмета іпотеки здійснюється за ціною, не нижчою за встановлену незалежною оцінкою. 
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення вимог заяви немає.
При цьому, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку по суті заявлених вимог, однак не в повному обсязі дослідив правову природу правовідносин в даній справі, апеляційний суд вважає необхідним доповнити оскаржувану ухвалу в частині мотивування.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Єфімова Лариса Яківна, задовольнити частково.
Ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 13 листопада 2024 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повний текст судового рішення складено: 05 березня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда