МЕТАЛУРГІЙНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ

В И Р О К 
іменем України
Справа № 210/19/26 
Провадження № 1-кп/210/385/26 
19 лютого 2026 року        
Металургійний районний суд міста Кривого Рогу в складі: 
Головуючої - судді ОСОБА_1 
за участі секретарів судового засідання: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
сторони кримінального провадження, які приймали участь у судовому розгляді: начальник Тлумацького відділу Івано-Франківської окружної прокуратури ОСОБА_4 , прокурори Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 , захисник обвинуваченого – адвокат ОСОБА_8 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривий Ріг обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 13 березня 2025 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №62025170040004443відносно: 
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новоолександрівка, Казанківського району, Миколаївської області, громадянин України, з професійно-технічною освітою, на утриманні малолітніх, неповнолітніх або інших осіб немає, не одружений, на момент вчинення кримінального правопорушення проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старший стрілець-оператор 2 штурмового відділення 2 штурмового взводу 3 штурмової роти у військовому званні «солдат», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . В силу ст. 89 КК України раніше не судимий,
який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 407, частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, 

ВСТАНОВИВ: 
Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. 
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який на теперішній час продовжено.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №242 від 29.11.2024 солдата ОСОБА_7 , стосовно якого судом постановлено ухвалу про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ч.5 ст. 401 КК України продовжено військову службу та відповідно зараховано до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду старший стрілець-оператор 2 штурмового відділення 2 штурмового взводу 3 штурмової роти ВЧ НОМЕР_1 . 
Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 солдат ОСОБА_7 набув статусу військовослужбовця і під час проходження військової служби повинен, окрім іншого, дотримуватися вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 6, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999, Військової Присяги, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Відповідно до статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
16 січня 2025 року ОСОБА_7 , діючи в умовах воєнного стану, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог, а також ст. 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999 року, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 . 
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 16 січня 2025 року самовільно без дозволу командира залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась у АДРЕСА_3 та став проводити час на власний розсуд поза межами місця несення служби, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину чи звернення до органів військового управління за наявності реальної можливості для цього, поки 25.12.2025 був затриманий працівниками відділення поліції № 2 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, Металургійний район, вул. Дениса Комара, будинок 2, тим самим вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби (військовий злочин) було припинене.
Враховуючи вищевикладене, дії ОСОБА_7 , кваліфікуються за ч. 5 ст. 407 КК України за ознаками: самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.
Крім того, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №20 від 17.01.2025 року солдата ОСОБА_7 старший стрілець-оператор 2 штурмового відділення 2 штурмового взводу 3 штурмової роти, який перебуває в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , який самовільно залишив військову частину 16 січня 2025 року (дезертирував), увільненого від займаної посади та якому призупинено військову службу у Збройних Силах України.
Згідно з вимогами ст. ст. 17, 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком для громадян України; ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Будучи колишнім старшим стрільцем-оператором 2 штурмового відділення 2 штурмового взводу 3 штурмової роти, військової частини НОМЕР_1 , тобто військовою службовою особою, солдат ОСОБА_7 відповідно до вимог ст. ст. 6, 9, 11, 16, 49, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарною статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року №551-XIV, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, військової присяги, віддано служити «Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів начальників, беззастережно, неухильно, точно та у встановлений строк виконувати їх накази, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Відповідно до ст.ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі – Дисциплінарний статут ЗС України), військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця бездоганно та неухильно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, застосовувати зброю лише в бойовій обстановці, а в мирний час - у виняткових випадках, відповідно до вимог Статуту внутрішньої служби Збройних сил України.
Незважаючи на це, солдат ОСОБА_7 всупереч вище зазначених норм чинного законодавства, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, став на злочинний шлях та вчинив корисливий майновий злочин при наступних обставинах.
Так, 22.11.2025 року, близько о 07:10 годині, ОСОБА_7 , діючи в умовах воєнного стану, перебуваючи в приміщенні сортопрокатного цеху №1 ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», що розташований по вул. Криворіжсталі, 1 в Металургійному районі, міста Кривого Рогу, підійшовши до саморобного металевого стільця побачив мобільний телефон марки “Redmi”, моделі “Note 13 Pro+” 5G Midnight Black 8 GB RAM 256 GB ROM, який належить ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 . В цей час, у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна (крадіжку) та обернення його у подальшому на свою користь, скориставшись відсутністю уваги з боку свідків та очевидців, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи цілеспрямовано, шляхом вільного доступу, здійснив крадіжку мобільного телефону телефон марки “Redmi”, моделі “Note 13 Pro+” 5G Midnight Black 8 GB RAM 256 GB ROM, який належить потерпілому – ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після чого, ОСОБА_7 з місця скоєння кримінального правопорушення з викраденим майном зник, обернувши його на свою користь та розпорядившись ним на власний розсуд. 
В результаті злочинних дій ОСОБА_7 була завдана майнова шкода потерпілому ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , сума якої, складає 8291,00 гривень.
Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви їх оцінки 
Відповідно до статті 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. За вимогами статті 95 КПК України суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. 
Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 вину у пред`явленому обвинуваченні визнав у повному обсязі. Надав показання, згідно яких він добровільно у віці 18 років уклав контракт для проходження військової служби. Проходив військову службу на різних напрямках - Донецькому, Харківському, Сумському, Миколаївському. Перебував на Курському напрямку, після чого перебував у психіатричній лікарні, де проходив обстеження. Він повинен був пройти ВЛК повторно, проте його медичні документи не переглядали, тому він вирішив не чекати та залити військову частину. Має намір продовжити військову службу, в іншій частині, яка може його взяти на службу. Щодо крадіжки телефону повідомив, що мав підробітки на АМКР, після зміни хлопці сказали, що хтось забув телефон, і запропонували його взяти. Він забрав собі телефон, потім реалізував його на ринку поблизу Соцміста. Про вчинене шкодує. Просить суворо не карати, за можливості звільнити його з-під варти для того щоб він міг укласти контракт та продовжувати захист Вітчизни. Цивільний позов визнає у повному обсязі. Щиро розкаюється, готовий понести відповідальність за свої дії. 
Потерпілий ОСОБА_9 у судові засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Крім того, подав цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Згідно з вимогами кримінального процесуального закону, тягар доведення обґрунтованості обвинувачення та, відповідно, надання доказів винуватості покладено на сторону обвинувачення, суд з власної ініціативи не може вживати активних дій для забезпечення явки свідків, які були допитані на стадії досудового розслідування, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності і неупередженості суду, відображеної, зокрема, у частині 6 статті 22 КПК (Постанова ВС від 29.07.2020р. у справі №740/526/19 провадження №51-212 км 20). Аналогічно, суд самостійно не визначає обсяг письмових доказів, якими обгрунтовується обвинувачення.
На виконання вимог статті 349 КПК України судом з`ясовано думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження. 
Сторона обвинувачення та захисту , потерпіла та обвинувачений, не наполягали на допиті у судовому засіданні свідків, оскільки обвинувачений визнає фактичні обставини, за яких відбулася подія злочинів, які йому інкримінуються. 
Сторони кримінального провадження, враховуючи визнання обвинуваченим своєї вини у повному обсязі та беззаперечно, а також те, що обвинувачений визнає і не спростовує фактичні обставини, покладені в основу обвинувачення, вважали недоцільним дослідженням усієї сукупності доказів, у тому числі й письмових.
Прокурор клопотав про застосування положень частини 3 статті 349 КПК України та просив не досліджувати усю сукупність доказів, якими підтверджуються обставини справи, оскільки обвинувачений фактичні обставини вчинення злочину визнає повністю.
Обвинувачений, та його захисник, кожен окремо, дане клопотання підтримали.
Приймаючи до уваги, що обвинувачений винним себе у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та беззаперечно, його показання відповідають суті обвинувачення, фактичні обставини не оспорюються, суд за згодою обвинуваченого та інших учасників кримінального провадження, які вважають підтвердженими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами фактичні обставини скоєного: дату, час, місце спосіб і інші обставини скоєння злочину, а також форму вини і спрямованість умислу; мотив злочину, його наслідки; обставини, які впливають на ступінь і характер відповідальності; обставини, які характеризують особу обвинувачуваного, визнає їх доказаними в судовому засіданні і вважає за доцільне не досліджувати у повному обсязі докази відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України, обмежившись допитом обвинувачуваного, та дослідженням матеріалів, які стосуються застосування заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів, витрат на експертизи, які підтверджують розмір матеріальної шкоди, та які характеризують особу обвинуваченого, без проведення допиту та свідків, дослідження письмових матеріалів провадження в повному обсязі.
Судом встановлено, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст такого порядку та у суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін, обвинувачений правильно розуміє зміст фактичних обставин, які ним не оспорюються, усвідомлює обмеження у подальшому оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.
Також судом встановлено, що сторони кримінального провадження, зокрема захисник та обвинувачений, не оспорюють законність та допустимість проведених слідчих дій, та не оспорюють висновки судових експертиз.
Відповідно до статті 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Усі слідчі дії в цьому кримінальному провадженні проведені уповноваженими особами, у порядку встановленому кримінально-процесуальним законом, із дотриманням належної процедури, протоколи слідчих дій відповідають положенням статей 104-106 КПК; експерти залучені з урахуванням статтям 242, 243, 332 КПК за наявності достатніх підстав для проведення експертиз, а висновки експертів належним чином вмотивовані. 
Клопотань про визнання цих доказів недопустимим не заявлено.
Відповідно до статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Суд вважає, що винуватість обвинуваченого повністю доведена сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів, які були отримані у рамках діючого законодавства без істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень за вище встановлених обставин.
Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений
Враховуючи зібрані в справі докази та встановлені фактичні обставини, суд приходить до висновку, що  ОСОБА_7  слід визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень та кваліфікувати його дії за:
за ч. 5 ст. 407 КК України за ознаками: самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.
за ч. 4 ст. 185 КК України за ознаками: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.
Мотиви призначення відповідного покарання.
Згідно зі статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до частини 2 статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Вказані норми наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Згідно частини 5 статті 12 КК України вчинені обвинуваченим кримінальні правопорушення є тяжкими злочинами.
Призначаючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд виходить з вимог статті 50 КК України, та враховує, що покарання є заходом примусу, який застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до статті 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.
За пунктом 4 частини 1 статті 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання - судом не встановлено. 
Обставин, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження не встановлено.
Підстав для закриття провадження за ч. 5 ст. 407 КК України судом не встановлено.
Визначаючи ступінь тяжкості злочину необхідно виходити з особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення, а саме: форми вини, мотивів, мета, спосіб, кількість епізодів злочинної діяльності, характер та ступінь наслідків). Отже, ступінь тяжкості злочину визначається характером того діяння, яке було вчинено у конкретному випадку. 
Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання, призначене особі, за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд виходить із меж, установлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховує положення Загальної частини Кримінального кодексу України, ступень тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.5 ст.407 КК України, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину та кримінальне правопорушення передбачене ч.4 ст.185 КК України, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, неодружений, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, характеризується посередньо, шкода завдана кримінальним правопорушенням не відшкодована, потерпілим подано цивільний позов в рамках кримінального провадження.
ОСОБА_7 розпочав військову службу добровільно у віці 18 років, уклавши контракт, та тривалий час виконував різні бойові завдання, що обставиною, яка істотно знижує ступінь тяжкості вчинених злочинів.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.11.2024 року ОСОБА_7 звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 401 КК України. Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №42024041330000272 від 04.04.2024 за його обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, закрито.
За змістом частини 1 статті 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. 
Відповідно до частини 1 статті 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За встановлених обставин, суд не вбачає підстав для призначення покарання з урахуванням статті 69, 75 КК України.
Суд враховує, що обвинувачений впродовж досудового розслідування, так і під час судового розгляду визнавав свою вину та щиро розкаявся у вчинененому.
При визначені строку покарання, суд враховує невідворотність наслідків вчиненого злочину; оцінку скоєного обвинуваченим, характер та конкретні обставини вчиненого, що свідчать про підвищений ступінь їх суспільної небезпечності та таке психічне ставлення обвинуваченого до вчиненого на момент вчинення злочинів.
Суд, виходячи із положень статті 65 КК України, принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для виправлення та попередження нових злочинів, тяжкість злочинів, один з яких є необережним, негативні наслідки, що настали - смерть потерпілого, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину і вважає, що виправлення ОСОБА_7 не можливо без ізоляції від суспільства, тобто обвинуваченому має бути призначене покарання лише у виді позбавленням волі.
Дане покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
Покарання у виді позбавлення волі перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. 
Крім того, остаточне покарання ОСОБА_7 слід визначити за правилами частини 1 статті 70 КК України – за сукупністю злочинів враховуючи наступне.
При сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Якщо хоча б за один із вчинених кримінальних правопорушень призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі.
Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд 
При вирішенні цивільного позову   ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочинами, суд виходить з наступного.
Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (стаття 1177 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
В силу частини 2 статті 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні. Згідно з частиною 1 статті 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно з частиною 1 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Судовим розглядом встановлено, що внаслідок вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень потерпілий ОСОБА_9 поніс збитки у розмірі 8291,00 грн., що підтверджується висновком судово-товарознавчої експертизи № 2809 від 04.12.2025.
Обвинувачений розмір цивільного позову визнав у повному обсязі.
Крім того, під час судового розгляду обвинувачений не компенсовував завдану шкоду та визнав цивільний позов в повному обсязі.
Таким чином, цивільний позов   ОСОБА_9 в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає задоволенню в повному обсязі, а саме в розмірі 8291,00 грн.
Ухвалою слідчого судді Металургійного районного суду міста Кривого Рогу від 26 грудня 2025 року застосовано до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.
Враховуючи, що строк дії запобіжного заходу спливає, з огляду на вид та міру покарання, яке призначається судом, наявність ризиків, які не зменшились на даний час, з метою забезпечення виконання вироку в частині призначеного обвинуваченому судом покарання, суд не вбачає підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який чи скасування раніше застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироку законної силу. Тому строк дії запобіжного заходу - тримання під вартою - слід залишити без змін до набрання вироку законної сили.
Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 25.12.2025 року, ОСОБА_7 затримано як особу, підозрювану у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 407, частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України.
Вирішуючи питання про зарахування до строку відбування покарання обвинуваченому у терміну попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, суд вважає, що строк відбуття покарання необхідно відраховувати з моменту фактичного затримання – 25 грудня 2025 року, зарахувавши ОСОБА_7 термін попереднього ув`язнення з 25 грудня 2025 року по дату набрання законної сили вироку, - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.
Інші заходи забезпечення кримінального провадження – не застосовувались.
Керуючись ст.12, ч.3 ст. 349, ч.2 ст.373, ст.374, ст. 376, п.1 ч.2 ст. 395 КПК України,- 

УХВАЛИВ:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 407, частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання:
- за ч.5 ст. 407 КК України – у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі;
- за ч.4 ст. 185 КК України – у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі.
На підставі частин 1 статті 70 КК України призначити  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,покарання за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, визначивши  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.
Строк відбування покарання  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,відраховувати з моменту його фактичного затримання в порядку статті 208 КПК України, тобто з 25 грудня 2025 року, зарахувавши ОСОБА_7 термін попереднього ув`язнення з 25 грудня 2025 року по дату набрання законної сили вироку, - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід щодо обвинуваченого  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,до набрання вироку законної сили залишити без змін - тримання під вартою в Державній установі "Криворізька установа виконання покарань №3". 
Речові докази: коробку від мобільного телефону марки Redmi, моделі Note 13 Pro+ та фіскальний чек до нього, які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_9 – залишити у володінні останнього.
Цивільний позов ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до обвинуваченого  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, - 8291,00 грн. (вісім тисяч двісті дев`яносто одна гривня).
Долучені матеріали кримінального провадження №62025170040004443, залишити при обвинувальному акті з подальшим зберіганням у справі за №210/19/26, провадження №1-кп/210/385/26.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Металургійний районний суд міста Кривого Рогу протягом тридцяти діб з дня його проголошення, а засудженим в той же строк з часу отримання копії вироку. 
Подання апеляційної скарги на вирок зупиняє набрання ним законної сили та його виконання. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили. 
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. 
Роз`яснити обвинуваченому його право подати клопотання про помилування Президенту України, право ознайомитись із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції (у разі перебування під вартою). 
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. 
Вирок складено та надруковано в єдиному примірнику у нарадчій кімнаті.

Суддя:         ОСОБА_1