ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року	Львів	Справа №260/1248/25 пров. №А/857/25692/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року про залишення частини позовних вимог без розгляду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Ващилін Р.О.,
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

26 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 63 від 08.06.2022 «Про результати службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 » в частині відносно ОСОБА_1 ; зобов`язати нарахувати та виплатити йому додаткову винагороду за травень-червень 2022 року відповідно до Постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»; стягнути на його користь додаткову винагороду за травень-червень 2022 року.
Ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.06.2025 залишено без руху позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог, що стосуються визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 » №63 від 08.06.2022 року. Запропоновано позивачу подати до суду протягом п`яти днів з дня вручення ухвали заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням поважності причин пропуску цього строку (за їх наявності).
09 червня 2025 року представник позивача подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому в обґрунтування поважності причин пропуску такого посилається на те, що матеріали службового розслідування та спірного наказу були отримані позивачем тільки 18 лютого 2025 року у відповідь на адвокатський запит. Крім того, просив суд врахувати ту обставину, що позивач продовжує проходити діючу військову службу в умовах воєнного стану та не мав можливості відлучатися від виконання службових завдань.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.06.2025 ОСОБА_1 продовжено строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року, та запропоновано подати протягом п`яти днів з дня вручення ухвали відомості щодо подальшого проходження позивачем військової служби.
12 червня 2025 року представник позивача подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» заяву, до якої долучив, серед іншого, припис військової частини НОМЕР_2 №7/3779 від 09.06.2025, яким ОСОБА_1 запропоновано вибути до військової частини НОМЕР_3 для подальшого проходження військової служби. Разом з тим, відомості щодо проходження позивачем військової служби та місця проходження такої у період з 12 січня 2024 року (дати виключення позивача зі списків військової частини НОМЕР_4 ) по 09 червня 2025 року (дати направлення позивача до військової частини НОМЕР_3 ) представник позивача до заяви не долучив.
З метою надання ОСОБА_1 можливості усунути встановлені судом недоліки ухвалою від 16.06.2025 суд запропонував подати відомості щодо проходження військової служби та місця проходження такої у період з 12 січня 2024 року по 09 червня 2025 року.
17 червня 2025 року представник позивача подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» заяву, в якій зазначив, що у період з 12.01.2024 по 14.12.2024 ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 , а з 15 грудня 2024 року зарахований до військової частини НОМЕР_2 , де проходив службу по 09 червня 2025 року.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог, що стосуються визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 » №63 від 08.06.2022 року.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, виходив з того, що посилання на факт самовільного залишення позивачем військової частини в період з 26.05.2022 по 31.05.2022 (6 днів), що підтверджено наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №63 від 08.06.2022, міститься в наказі командира Військової частини НОМЕР_1 №221-СТ від 09.08.2023. В свою чергу з текстом такого наказу ОСОБА_2 був обізнаний раніше, свідченням чого є долучення копії такого до матеріалів адміністративного позову у справі №260/5492/24. Більше того, з долученої до матеріалів адміністративної справи №260/5492/24 копії довідки про доходи також слідує, що за спірний період ОСОБА_1 додаткову винагороду не отримував, про що також був обізнаний. З огляду на вищезазначене суд першої інстанції вважав, що раніше наведені представником позивача обставини поважності причин пропуску строку звернення не знайшли до суду свого підтвердження. Враховуючи неусунення позивачем недоліків, зазначених в ухвалі суду від 05.06.2025, та звернення до суду поза межами встановленого процесуального строку без доказів поважності пропуску таких, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог, що стосуються визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 » №63 від 08.06.2022 року, слід залишити без розгляду.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про неповажність причин пропуску строку залишив позов без розгляду, не надавши
позивачу можливість подати заяву із зазначенням інших причин поважності такого пропуску, чим порушив вимоги статті 123 КАС України. Вказує, що Верховний Суд у справі № 640/5645/19 (постанова від 23.09.2020) щодо застосування положень частин третьої та четвертої статті 123 КАС України дійшов висновку, що правила процесуального закону щодо надання можливості позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку або вказати інші причини поважності пропущеного строку, слід застосовувати як на стадії відкриття провадження у справі, так і на стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі. Зауважує, що 18.02.2025 матеріалів службового розслідування та спірного наказу позивачу не надавалося, вказані документи були надані лише разом з листом військової частини НОМЕР_1 №414 від 18.02.2025 року, у відповідь на адвокатський запит. Зазначає, що відповідно до військового квитка серії НОМЕР_5 позивач продовжує проходити діючу військову службу в умовах воєнного стану та не має можливості відлучатися від виконання службових завдань.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки підстави, вказані позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду були визнані судом неповажними.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Частиною 1 ст. 120 КАС України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Строк звернення до адміністративного суду – це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Чинне законодавство встановленими строками обмежує звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків має на меті досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює їх учасників добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їхнього завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.
Вказане узгоджується також з правовою позицією Конституційного Суду України.
Так, зокрема, рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року також визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Окрім того, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббіса та інш. проти Великобританії, рішення від 22.10.1996, Девеер проти Бельгії, рішення від 27.02.1980).
Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).
Поряд з цим, норми ч. 5 ст. 122 КАС України передбачають скорочені строки для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, зокрема місячний строк.
В свою чергу публічною службою, розумінні п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Таким чином, проходження військової служби у складі Збройних Сил України є публічною службою в розумінні норм КАС України.
В цій адміністративній справі позивач, серед іншого, оскаржує наказ військової частини НОМЕР_1 №63 від 08.06.2022 року «Про результати службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 » в частині відносно ОСОБА_1 .
Оскільки оскаржений в даній справі наказ стосується застосування до позивача дисциплінарного стягнення за результатами проведеного службового розслідування, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що на спірні правовідносини поширюються процесуальні строки, встановлені ч. 5 ст. 122 КАС України.
З оскарженням такого наказу військової частини НОМЕР_1 від 08 червня 2022 року позивач звернувся до суду тільки 26 лютого 2025 року, отже з пропуском встановленого нормами ч. 5 ст. 122 КАС України строку.
В поданій до суду першої інстанції заяві про поновлення пропущеного строку звернення, а також в апеляційній скарзі, представник позивача покликався на необізнаність ОСОБА_1 з фактом проведення службового розслідування, що перешкоджало своєчасно звернутися з позовом до суду для оскарження спірного наказу.
Разом з тим, в ході розгляду даної адміністративної справи судом першої інстанції встановлено, що посилання на факт самовільного залишення позивачем військової частини в період з 26.05.2022 по 31.05.2022 (6 днів), що підтверджено наказом командира військової частини НОМЕР_1 №63 від 08.06.2022, міститься в наказі командира військової частини НОМЕР_1 №221-СТ від 09.08.2023. В свою чергу з текстом такого наказу ОСОБА_2 був обізнаний раніше, підтвердженням чого є долучення копії такого до матеріалів адміністративного позову у справі № 260/5492/24.
Більше того, з долученої до матеріалів адміністративної справи № 260/5492/24 копії довідки про доходи також слідує, що за спірний період ОСОБА_1 додаткову винагороду не отримував, про що також був обізнаний.
З огляду на вищезазначене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що наведені представником позивача обставини поважності причин пропуску строку звернення не знайшли свого підтвердження.
У зв`язку з наведеним не можуть братись до уваги посилання представника позивача на лист-відповідь військової частини НОМЕР_1 від 18.02.2025, оскільки отримання такої відповіді на запит не змінює моменту, з якого позивач повинен був та мав можливість дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. 
Разом з тим, позивач не надав жодних доказів в підтвердження того, що він був позбавлений можливості раніше отримати інформацію про обставини невиплати йому грошового забезпечення у належному розмірі та оскаржити наказ про результати службового розслідування. 
Отже, пасивна поведінка позивача, що проявилася у не вчиненні жодних активних дій для своєчасного звернення до суду з оскарження протиправності дій відповідача не може слугувати достатнім обґрунтування для визнання причин пропуску до суду поважними.
За загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.12.2021 у справі № 640/20314/20 досліджуючи питання щодо поважності причин пропуску процесуального строку зазначив, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, при цьому такі обставини повинні бути підтверджені належним чином.
На переконання суду апеляційної інстанції, позивач не надав належних та достатніх доказів того, проходження військової служби перешкоджало своєчасному зверненню до суду з даним позовом. 
З метою з`ясування всіх обставин проходження позивачем військової служби, що могло б вплинути на можливість звернутися за захистом своїх порушених прав, суд першої інстанції неодноразово продовжував процесуальний строк для усунення недоліків. При цьому суд звертав увагу позивача на необхідність надання доказів саме місця проходження такої у період з 12 січня 2024 року (дати виключення позивача зі списків військової частини НОМЕР_4 ) по 09 червня 2025 року (дати направлення позивача до військової частини НОМЕР_3 ) та наголосив, що такі відомості є критичними при вирішенні питання можливість поновлення строку звернення до суду з причин, пов`язаних з особливим статусом військовослужбовців та характером їх служби, на що посилається позивач. 
Незважаючи на це, позивач окрім посилання на сам факт проходження військової служби у вищезгаданих військових частинах відомостей про місце проходження такої жодного разу не надав.
Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29 листопада 2024 року у справі №120/359/24, відповідно до якої проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби:
1. Обмеження доступу до правової допомоги: під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду.
2. Виконання обов`язків служби: військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори.
3. Фактор часу: участь військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання, визначеного процесуальним законом, строку для звернення до суду.
4. Повага до особливого статусу військовослужбовців: враховуючи виконання військовослужбовцями важливої функції із захисту держави, законодавство та судова практика мають враховувати обставини, пов`язані з проходженням військової служби, як вагому підставу для поновлення строку.
5. Обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя: проходження військової служби може суттєво ускладнити реалізацію особами цього права, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною причиною пропуску процесуального строку.
На наявність будь-якої із вищезазначених причини, що могли б слугувати підставою для поновлення пропущеного строку звернення, позивач не покликався, доказів наявності таких не надав.
Більше того, судом першої інстанції встановлено, що в серпні 2024 року позивач вже звертався до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом про оскарження протиправності не нарахування відповідачем його грошового забезпечення у розмірі, встановленому законодавством. Вказана обставина, на думку суду, свідчить про те, що проходження військової служби не могло бути перешкодою для своєчасного оскарження позивачем також і наказу командира військової частини НОМЕР_1 №63 від 08.06.2022.
Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.
Щодо покликання скаржника на правову позицію Верховного Суду у справі № 640/5645/19 (постанова від 23.09.2020), колегія суддів зауважує, що висновки у вказаній справі не є релевантними до спіроних правовідносин, оскільки у справі № 640/5645/19 суд першої інстанції залишив позовну заяву без розгляду, без попереднього залишення позовної заяви без руху, натомість у цій справі, суд першої інстанції залишив апеляційну скаргу без руху, надав позивачу строк для усунення недоліків, який неодноразово продовжував. При цьому, суд першої інстанції дав оцінку усім доводам заяви позивача про поновлення строку звернення до суду та прийшов до висновку про неповажність наведених підстав для поновлення такого строку.
Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно ч. 15 ст. 171 КАС України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.
Враховуючи неусунення позивачем недоліків, зазначених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 05.06.2025, та звернення до суду поза межами встановленого процесуального строку без доказів поважності пропуску таких, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог, що стосуються визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування за фактом відсутності на військовій службі військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 » №63 від 08.06.2022 року, слід залишити без розгляду.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду не допустив неправильне застосування норм процесуального права, у зв`язку із чим прийшов до правильного висновку про залишення частини позовних вимог без розгляду.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 червня 2025 року про залишення частини позовних вимог без розгляду у справі № 260/1248/25 – без змін.
Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. Я. Качмар