ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2026  м.Дніпро справа №904/3294/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кучеренко О.І. (доповідач)
суддів: Демчини Т.Ю., Кошлі А.О.
з секретарем судового засідання Жолудєв А.В.
представники сторін у судове засідання не з`явились.
розглянув апеляційну скаргу Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2025 (суддя Рудь І.А.) у справі 
за позовом фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 )
до відповідача: Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, (49064, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, пров.Універсальний, 12 ЄДРПОУ 44729283)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтава (36004, Полтавська обл., м.Полтава, вулиця ЧУРАЇВНИ,1, будинок 1/1, ЄДРПОУ 34963007)
про повернення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 270 019 грн 02 коп.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Фізична особа-підприємець Біліченко Олена Василівна звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, у якому просить стягнути з державного бюджету України кошти у сумі 270 019 грн 02 коп., з яких: сума адміністративно-господарських санкцій, які сплачені згідно з постановою Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці №7858/11/28/РРО/3066316205/ТД-ФС від 04.12.2023 - 201 000 грн 00 коп., витрати виконавчого провадження №73858553 - 341 грн 11коп., виконавчий збір - 20 100 грн 00 коп. у виконавчому провадженні №73858553, інфляційні - 39 421 грн 45 коп. та 3% річні - 9 156 грн 46 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Південно-східним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці було винесено постанову №7858/11/28/РРО/3066316205/ТД-ФС від 04.12.2023 про стягнення з фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни 201 000 грн 00 коп. штрафних санкцій.
На виконання вказаної постанови відкрито виконавче провадження №73858553, у якому з якого з позивачки було стягнуто 221 441 грн 00 коп., у тому числі сума адміністративно-господарських санкцій 201 000 грн 00 коп., витрати виконавчого провадження 341 грн 11 коп., виконавчий збір 20100 грн 00 коп. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.11.2024, яка залишене без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суд від 10.02.2025, у справі №440/1797/24 скасовано постанову №7858/11/28/РРО/3066316205/ТД-ФС 2023 про стягнення з фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни 201 000 грн 00 коп. штрафних санкцій. 
Позивач звернувся до Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці з заявою про повернення безпідставно стягнутих коштів.
Листом від 09.05.2025 відповідач повідомив про відмову повернути кошти, зазначивши, що для повернення коштів слід керуватися наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 «Про затвердження Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів».
У зв`язку з неповерненням коштів відповідачем позивачка звернулася до суду з позовом про примусове стягнення з відповідача суми 221 441 грн 00 коп., з яких сума адміністративно-господарських санкцій 201 000 грн 00 коп., витрати виконавчого провадження 341 грн 11 коп., виконавчий збір 20100 грн 00 коп. 
Зміст та підстави ухвалення рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни безпідставно утриманих коштів у сумі 221 441 грн 11 коп., інфляційні втрати у сумі 39 421 грн 45 коп., 3% річних у сумі 9 156 грн 46 коп., 3 240 грн 23 коп. судового збору, а також 15 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
08.01.2026 Південно-східне міжрегіональне управління державної служби з питань праці подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2025, у якій просить скасувати це рішенняі та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі за позовом фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни до Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтава про повернення безпідставно набутих грошових коштів.
Відповідач звертає увагу, що бюджетним законодавством передбачено спеціальний позасудовий порядок повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів, зокрема згідно з частинами другою та сьомою статті 45 Бюджетного кодексу України та Порядком №787. Повернення коштів з бюджету здійснюється Казначейством за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а не в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України. У суду відсутні підстави для відновлення становища позивачки шляхом стягнення безпідставно утриманого майна на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки Бюджетний кодекс України та Порядок №787 визначають спеціальний спосіб безспірного позасудового повернення коштів.
Як зазначає скаржник, стягнення на користь платника суми сплаченого штрафу на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України суперечить приписам бюджетного законодавства, оскільки сплачена сума продовжує обліковуватися як дохід бюджету, а стягнення коштів за цією статтею призведе до витрат бюджету за іншою бюджетною програмою, що порушує принцип збалансованості. Позивачка не є набувачем заявлених до стягнення коштів, оскільки позивач перерахував кошти на рахунок Подільського відділу державної виконавчої служби, а той уже перерахував їх до державного бюджету.
Апелянт вважає, що саме Подільський відділ державної виконавчої служби є уповноваженою особою скласти подання про повернення коштів з бюджету, тому правовідносини щодо повернення коштів існують між позивачем та відділом державної виконавчої служби, а не з відповідачем. Оскільки позивач не звертався до органу виконавчої служби із заявою про повернення коштів, тому відсутній юридичний спір щодо порушення, невизнання або оспорювання права позивача.
Відповідач виходить із того, що оскільки судовим рішенням доведено протиправність застосування штрафу, то підстава для оплати такого штрафу була відсутньою, а отже, сплата штрафу є помилковою, і повернення має відбуватися за бюджетним, а не цивільним законодавством.
Скаржник доводить, що Вважає, що у позивача не виникло права на звернення до суду з цим позовом, а заявлена вимога не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, що має бути підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідач не погоджується і зі стягненням 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вважає, що він не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, а позивач не є кредитором у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.
Окремо скаржник висловлює незгоду проти стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 20200 грн 00 коп. (або в повному обсязі, як заявлено позивачем), посилаючись на те, що розмір гонорару є завищеним, не відповідає критеріям реальності, розумності та співмірності, а також на те, що суд першої інстанції вже зменшив ці витрати до 15000 грн 00 коп.
Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
Представник фізичної особи-підприємця Біліченко О.В. подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що Порядок №787 не застосовується до спірних правовідносин, оскільки він регулює повернення лише помилково або надміру зарахованих платежів, тоді як у цій справі штраф було сплачено не помилково та не надміру, а примусово на підставі чинної на момент стягнення постанови.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що на такі правовідносини приписи Порядку №787 не поширюються. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.08.2023 у справі №910/5880/21 прямо зазначила, що кошти після скасування штрафу є безпідставно утримуваними, їх треба стягувати за статтею 1212 Цивільного кодексу України, а Порядок №787 не застосовується.
Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці є належним відповідачем, оскільки саме цей орган виніс постанову про накладення штрафу, ініціював його примусове стягнення та фактично забезпечив надходження відповідних сум до бюджету.
Подільський відділ державної виконавчої служби лише виконував функцію примусового виконання постанови і не є суб`єктом, який приймав рішення про стягнення.
Юридичний спір у справі є реальним, оскільки кошти утримуються державою, постанова, на підставі якої кошти були стягнуті, скасована, повернення не здійснено, а відповідач відмовив у поверненні коштів.
Стаття 625 Цивільного кодексу України застосована судом першої інстанції правомірно, оскільки інфляційні втрати та три відсотки річних є способом компенсації кредитору знецінення грошових коштів та підлягають стягненню незалежно від наявності чи відсутності вини боржника.
Доводи апелянта щодо надмірності судових витрат є безпідставними, оскільки всі витрати позивача були підтверджені належними та допустимими доказами, а обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє відповідні заперечення.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Кучеренко О.І. (доповідач), судді: Демчина Т.Ю., Кошля А.О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці на рішенняГосподарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2025, витребувано матеріали справи №904/3294/25 з Господарського суду Дніпропетровської області.
11.02.2026 на виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2026 надійшли матеріали справи №904/3294/25.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.02.2026 розгляд апеляційної скарги Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці на рішенняГосподарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2025 призначено у судовому засіданні 25.03.2026 о 15 год. 30 хв.
У судове засідання учасники справи (їх представники) не з`явилися, хоча були належним чином повідомлення про час та місце судового засідання. 
25.03.2026 у судовому засіданні ухвалено постанову по справі.
Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів встановила наступне.
Південно-східним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці було винесено постанову №7858/11/28/РРО/3066316205ЯД-ФС від 04.12.2023 про накладення на фізичну особу-підприємця Біліченко Олени Василівни штрафних санкцій у розмірі 201 000 грн 00 коп.
На виконання вказаної постанови було відкрито виконавче провадження №73858553, у межах якого з позивачки постановою від 17.01.2024 про відкриття виконавчого провадження стягнуто штраф в розмірі 201 000 грн 00 коп., постановою про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 17.01.2024 визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 341 грн 00 коп., постановою про стягнення виконавчого збору від 17.01.2024 стягнуто виконавчий збір у розмірі 20100 грн 00 коп. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.11.2024 у справі №440/1797/24, залишене без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суд від 10.02.2025, скасовано постанову Південно-східним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці №7858/11/28/РРО/3066316205/ТД-ФС від 04.12.2023, у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова прийнята не на підставі, не у межах повноважень, не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. 
03.04.2025 позивач звернувся до Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці з заявою про повернення безпідставно стягнутих коштів.
Листом від 09.05.2025 відповідач повідомив про відмову повернути кошти, зазначивши, що для повернення коштів слід керуватися наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 «Про затвердження Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів».
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративногоакта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі №910/5880/21 зазначено, що сплачену до Державного бюджету України суму адміністративно-господарського штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема у разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), господарський суд може стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України як таку, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави.
У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частини перша та друга статті 326 Цивільного кодексу України).
Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 Цивільного кодексу України).
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 Цивільного кодексу України).
Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 Цивільного кодексу України).
З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. 
За змістом абзацу першого частини третьої статті 17 Цивільного кодексу України орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом.
Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій (частина друга статті 45 Бюджетного кодексу України).
Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету (абзаци перший і п`ятий пункту 5 розділу І Порядку №787 у редакції, чинній на час звернення до суду).
У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (частина друга статті 17 Цивільного кодексу України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абзац другий частини третьої статті 17 Цивільного кодексу України).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу та правомірно відкриті виконавчі провадження. Тому не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Також, з огляду на обставини справи, немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові.
Водночас, з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправними та скасування таких постанов, відповідна юридична підстава відпала.
Порядок №787 застосовний до випадків помилково чи надміру зарахованих коштів до бюджету. Оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, Порядок №787 на спірні правовідносини не поширюється.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі №910/5880/21, у зв`язку з чим суд відхиляє заперечення відповідача у вказаній частині.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.08.2023 у справі №910/5880/21 вказала, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу, платник згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівнив про стягнення з державного бюджету грошових коштів у сумі 201000 грн 00 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки судовими рішеннями у справі №440/1797/24 були визнані протиправними та скасована постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу №7858/11/28/РРО/3066316205ЯД-ФС від 04.12.2023 до позивача, на підставі яких позивачем були сплачені до бюджету штраф у сумі 201000 грн 00 коп.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження з відповідачки було стягнуто витрати виконавчого провадження у розмірі 341 грн 11 коп. та виконавчий збір у розмірі 20100 грн 00 коп.
Згідно із пунктом 1 частини першої статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір, стягнутий з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, та стягнуті з боржника кошти на витрати виконавчого провадження належить до коштів виконавчого провадження.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» витратами виконавчого провадження є витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Частиною першою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.
Частинами другої третьої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» унормовано, що виконавчий збір стягується державним виконавцем з боржника до Державного бюджету України у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
За змістом частини сьомої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
У постанові Верховного Суду від 25.06.2024 у справі №910/12267/23 зазначено, що скасування рішення, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, є підставою для повернення відповідних коштів, оскільки правова підстава для їх стягнення є фактично такою, що відпала.
У цій справі позивачка просить суд стягнути сплачений нею виконавчий збір у розмірі 20100 грн 00 коп. та витрати виконавчого провадження у розмірі 341 грн 11 коп. з Державного бюджету України, визначивши відповідачем орган державної влади Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
Водночас, стягувачем за цими коштами є Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві, який є органом державної виконавчої служби, який входить до системи органів Міністерства юстиції України, є структурним підрозділом та підпорядковується міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції України. Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві є самостійним учасником цивільно-процесуальних правовідносин та виконує покладені на нього функції в силу закону. Саме цей орган здійснював примусове виконання постанови Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №7858/11/28/РРО/3066316205/ТД-ФС від 04.12.2023 у межах виконавчого провадження №73858553.
Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві залучений до участі у справі не як відповідач, а як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Позовних вимог до цього органу позивачка не пред`являла.
Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У спірних правовідносинах щодо повернення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, які були стягнуті в межах виконавчого провадження №73858553, належним органом, через який держава має реалізовувати свої права та обов`язки, є орган державної виконавчої служби, а саме Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві, оскільки саме цей орган здійснював примусове стягнення коштів, розподіл їх на штраф, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, відповідно саме до цього органу позивач мав би звернутися із заявою про повернення цих коштів у порядку, передбаченому частиною сьомою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».
Позивач не пред`явив позовних вимог до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві, а зазначив його лише як третю особу. Вимоги про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження заявлено до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, яке не є ані органом, що здійснював примусове стягнення цих коштів, ані органом, уповноваженим на повернення таких коштів з бюджету.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці виконавчого збору у розмірі 20100 грн 00 коп. та витрат виконавчого провадження у розмірі 341 грн 11 коп., оскільки цей орган не є належним відповідачем у цій частині позовних вимог. Відповідальність за повернення зазначених сум має бути покладена на орган державної виконавчої служби, який безпосередньо здійснював виконавче провадження, або на державу через цей орган, однак позивач не скористався правом на звернення з відповідними вимогами до належного відповідача.
Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних
Перевіривши порядок здійснення розрахунку цих нарахувань, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції помилково визначив початок періоду нарахування інфляційних втрат та 3% річних з 01.02.2024, оскільки 31.01.2024 відбулося останнє списання коштів з позивача.
Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Як встановлено матеріалами справи, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.11.2024 у справі №440/1797/24, , яке залишене без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2025, скасовано постанову №7858/11/28/РРО/3066316205/ТД-ФС від 04.12.2023
Отже, з 10.02.2025 підстава для утримання коштів відпала, тому з наступного дня, тобто з 11.02.2025, кошти вважаються такими, що утримуються без достатньої правової підстави, і у відповідача виник обов`язок їх повернути. Відповідно, прострочення виконання грошового зобов`язання з їх повернення розпочалося з 11.02.2025.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Період прострочення для нарахування інфляційних втрат та 3% річних: з 11.02.2025 (дата початку прострочення) до 18.06.2025 (дата визначена позивачкою у позові).
Розрахунок інфляційних втрат:
Сума основного боргу: 201000 грн 00 коп.
Період нарахування інфляційних втрат: лютий 2025 року – травень 2025 року (оскільки прострочення розпочалося 11.02.2025, тобто після 15 числа, лютий 2025 року включається до розрахунку інфляційних втрат.
Індекси інфляції за кожен місяць періоду прострочення:
лютий 2025 року: 100,8% (коефіцієнт – 1,008)
березень 2025 року: 101,5% (коефіцієнт – 1,015)
квітень 2025 року: 100,7% (коефіцієнт – 1,007)
травень 2025 року: 101,3% (коефіцієнт – 1,013)
Сукупний індекс інфляції = 1,008 Ч 1,015 Ч 1,007 Ч 1,013 = 1,0436755
Інфляційне нарахування = 201000 грн 00 коп. Ч 1,0436755 – 201000 грн 00 коп. = 209778 грн 78 коп. – 201000 грн 00 коп. = 8778 грн 78 коп.
Розрахунок 3% річних:
Сума основного боргу: 201000 грн 00 коп.
Період прострочення: з 11.02.2025 до 18.06.2025.
Кількість днів прострочення:
лютий 2025 року – 18 днів (з 11.02.2025 до 28.02.2025)
березень 2025 року – 31 день
квітень 2025 року – 30 днів
травень 2025 року – 31 день
червень 2025 року – 18 днів
Загальна кількість днів: 18 + 31 + 30 + 31 + 18 = 128 днів
3% річних = 201000 грн 00 коп. Ч 3% Ч 128 / 365 = 201000 грн 00 коп. Ч 0,03 Ч 128 / 365 = (201000 Ч 0,03 = 6030; 6030 Ч 128 = 771840) / 365 = 2114 грн 63 коп.
Загальна сума інфляційних втрат та 3% річних становить: 8778 грн 78 коп. + 2114 грн 63 коп. = 10893 грн 41 коп.
Отже, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають частковому задоволенню у загальному розмірі 10893 грн 41 коп., з яких 8778 грн 78 коп. – інфляційні втрати, 2114 грн 63 коп. – 3% річних.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного рішення частково знайшли своє підтвердження.
З огляду на викладене, здійснивши дослідження наявних у матеріалах справи доказів, що стосуються предмета спору з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення господарського прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а зазначене рішення суду підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення. 
Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.
Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є:державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (стаття 3 Закону).
З огляду на встановлені судом обставини та з врахуванням наведених вище положень закону, апеляційний суд дійшов висновку, що Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці є належним відповідачем, з якого підлягає до стягнення 201000 грн 00 коп. основного боргу, 8778 грн 78 коп. інфляційних втрат, 2114 грн 63 коп. 3% річних
Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позову, відповідно до частини 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України здійснюється новий розподіл судових витрат.
У випадку скасування або зміни судового рішення апеляційний суд здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Позивачкою було заявлено позовні вимоги майнового характеру на загальну суму 270 019 грн 02 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 200 грн 00 коп. Суд першої інстанції, дослідивши надані докази, зменшив розмір витрат на правничу допомогу до 15 000 грн 00 коп., враховуючи критерії розумності та співмірності. Суд апеляційної інстанції погоджується з таким зменшенням.
Відсоток задоволених позовних вимог (основний борг 201 000 грн 00 коп., інфляційні втрати 8 778 грн 78 коп., 3% річних 2 114 грн 63 коп.) становить 78,47%. Отже, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 770 грн 50 коп. (15 000 грн 00 коп. * 78,47%).
До складу судових витрат належить, серед іншого, і сплачений позивачкою судовий збір за подання позовної заяви. 
За подання позовної заяви до суду позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 3 240 грн 23 коп. з урахуванням часткового задоволення позовних вимог позивачки, до відшкодування останній належить 2 542 грн 72 коп. судового збору. 
Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» Південно-східне міжрегіональне управління державної служби з питань праці звільнене від сплати судового збору при зверненні до суду в усіх судових інстанціях.
Відповідно до частини 2 статті 129 Господарського процесуального Кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. 
Відповідно до частини третьої статті 129 Господарського процесуального Кодексу України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення без задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Застосовуючи правовий підхід, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі №916/2084/17, судовий збір за подання позивачкою позову стягується з Державного бюджету України пропорційно до задоволених вимог у розмірі 2 542 грн 72 коп., оскільки відповідач є особою, яка звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір, який сплачений позивачкою за подання позовної заяви, підлягає компенсації за рахунок держави.
Щодо розподілу судового збору за подання апеляційної скарги, то апеляційний збір, який підлягав би сплаті скаржником, але не сплачувався у зв`язку зі звільненням, відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України підлягає стягненню з позивача в дохід Державного бюджету України пропорційно розміру відмовлених позовних вимог, у розмірі 1 046 грн 26 коп.
Керуючись статтями 129, 269, 275, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2025–задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2025 – скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці (49064, Україна, м.Дніпро, Дніпропетровська область, пров.Універсальний, 12, ЄДРПОУ 44729283) на користь фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 201000 грн 00 коп., інфляційні втрати у сумі 8 778 грн 78 коп., 3% річних у сумі 2 114 грн 63 коп., а також 11 770 грн 50 коп. – витрат на професійну правничу допомогу.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 2 542 грн 72 коп. - судового збору за подання позовної заяви.
Стягнути з фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) в дохід державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 046 грн 26 коп. 
Доручити Господарському суду Дніпропетровської області видати відповідні накази по справі.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судового рішення або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 21.04.2026

Головуючий суддя О.І. Кучеренко

судді Т.Ю. Демчина

А.О. Кошля