Справа № 682/3220/25
Провадження № 2/682/186/2026

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року 
Славутський міськрайонний суд
Хмельницької області у складі:
головуючого судді       Мотонок Т. Я.,
за участю секретаря судових засідань    Мелашенко О.В.,
представник позивача       Мукомел Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Славута цивільну справу № 682/3220/25 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представника – адвокат Мукомел Людмила Андріївна, до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання частки у спільній сумісній власності,
в с т а н о в и в:
До суду надійшов позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представника – адвокат Мукомел Л.А., до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання частки у спільній сумісній власності.
В обґрунтування поданого позову вказано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 05 грудня 1981 року у виконавчому комітеті Ганнопільської сільської ради Славутського району Хмельницької області. Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 03.02.2025 року їх шлюб розірвано. Під час перебування в шлюбі вони придбали спільне майно, а саме 57/100 часток квартири АДРЕСА_1 , що стверджується інформацією державного реєстратора та копії Договору купівлі-продажу частини квартири з якої вбачається, що 57/100 частин трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, р/н 3853, від 29.12.2002, засвідченого приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Шкапій В.Я.
У зв?язку з тим, що придбання квартири здійснювалось за рахунок спільних коштів подружжя, ОСОБА_1 вважає, що дана частина квартири є спільною сумісною власністю подружжя.
За таких обставин позивач та її представник звернулись до суду та просили: визнати 57/100 часток на квартиру АДРЕСА_1 об?єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за ОСОБА_1 частку у спільній сумісній власності в розмірі частини 57/100 часток квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою суду від 11.12.2025 у даній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 12.01.2026.
12.01.2026 підготовче судове засідання у справі відкладено за клопотанням представника позивача про витребування доказів.
28.01.2026 підготовче судове засідання у справі закрито та призначено судовий розгляд на 19.02.2026.
19.02.2026 під час судового засідання представник позивача, адвокат Мукомел Л.А., поданий позов підтримала з викладених у ньому підстав.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи, в судове засідання не з`явився та про причини неявки не повідомив, відзив на позов не надавав.
Враховуючи наведені обставини протокольною ухвалою суду від 19.02.2026 було постановлено здійснювати заочний розгляд даної справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Згідно приписів ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст. 60 СК України, Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 68 СК України, Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).
Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 05.12.1981, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 6).
За рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 03.02.2025 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 7).
З матеріалів справи слідує, що 29.12.2002 ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу 57/100 частин трикімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 72,3 кв.м., в т.ч. житловою площею 38.1 кв.м. В користування покупця переходить: коридор – 7,4 кв.м., коридор 95 кв.м., кухня – 10.5 кв.м., кімната – 13,8 кв.м., а також належні до цієї частини квартири надвірні будівлі. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Шкапій В.Я. та зареєстровано в реєстрі за № 3853 (а.с. 9).
Згідно відповіді Відділу з питань державної реєстрації Виконавчого комітету Славутської міської ради від 01.12.2025 № 370/22-13, за ОСОБА_2 зареєстровано право часткової власності (57/100) часток на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2002, посвідченого приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Шкапій В.Я., р/н3853 (а.с. 8).
Звертаючись до суду із позовом сторона позивача, зокрема, просила: визнати 57/100 часток на квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вирішуючи зазначену позову вимогу, суд звертає увагу на таке.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту.
Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у справі № 523/14489/15-ц у постанові від 23.01.2024.
Так, у даній справі відповідачем не спростовано презумпції спільної сумісної власності частини спірної квартири, а тому визнання даного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, з огляду на наведену вище правову позицію, не є ефективним способом захисту. 
Разом із тим, з огляду на наведене вище, ураховуючи що презумпцію права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, що не спростовано відповідачем, 57/100 часток квартири АДРЕСА_1 є спільним майном сторін, відтак, підлягає поділу на загальних підставах.
Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Отже, якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року та від 7 червня 2017 року 6-2670цс16 від 07.06.2017 р.
У даній справі жодна із сторін не висловила бажання на присудження грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не внесла відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду. Позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності без реального поділу.
Таким чином, враховуючи, що спірна частина квартири є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, суд приходить до висновку, що відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України частки сторін у об`єкті спільного майна є рівними.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, зважаючи на обставини, встановлені під час розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а саме визнати за позивачем право власності на 1/2 частину у спільній сумісній власності на майно. В іншій частині позову слід відмовити.
Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України – пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 13, 81, 130, 223, 263-265, 274, 280-289 ЦПК України, суд
у х в а л и в :

Позов – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 частку у спільній сумісній власності в розмірі частини 57/100 квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3808,22 грн. (три тисячі вісімсот вісім гривень двадцять дві копійки) судового збору.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 )
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП та дані паспорту – не відомі)
Повний текст рішення складено: 02.03.2026.
Суддя         Мотонок Т. Я.