Справа № 303/639/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

29 січня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого - судді Джуги С.Д.,
суддів - Кожух О.А., Собослоя Г.Г.
з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 квітня 2025 року у складі судді Куцкіра Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг»» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,-
в с т а н о в и в :
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ТзДВ «Страхова група «ОБЕРІГ» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 о 00 год. 10 хв., водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «PEUGEOT EXPERT», д.н.з.: НОМЕР_1 , рухаючись відрізком 786 км +561 м. автодороги М-06 сполученням «Київ-Чоп», між населеними пунктами зі сторони м.Ужгород в сторону м.Мукачево, у своїй смузі руху, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер. За фактом ДТП слідче управління ГУНП в Закарпатській області 11.08.2023 року внесло матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України до ЄРДР за №12023070000000238. Слідчим відділом розслідування злочинів у сфері транспорту СУГУ НП в Закарпатській області вищезазначене кримінальне провадження закрите у зв`язку з відсутністю в діях водія складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Внаслідок зазначеного ДТП було завдано матеріальної та моральної шкоди одному із подружжя, а саме позивачу ОСОБА_1 , яку позивач оцінив у розмірі 80 400 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та 241 200 гривень в рахунок відшкодування пов`язаного із втратою годувальника.
У свою чергу, відповідачем було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, пославшись на те, що позивач ОСОБА_1 не входить до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди.
Таким чином, із відмовою відповідача у виплаті страхового відшкодування позивач не згідний, що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом.
Позивач просив встановити юридичний факт проживання однією сім`єю чоловіка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та жінки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 з 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнути з відповідача 206 100 (двісті шість тисяч сто) гривень страхового відшкодування пов`язаної з втратою годувальника для особи з інвалідністю, 80 400 (вісімдесят тисяч чотириста) гривень страхового відшкодування моральної шкоди та 27 000 витрат на правову допомогу.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 квітня 2025 року заявлений позов задоволено частково.
Встановлено юридичний факт проживання однією сім`єю чоловіка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та жінки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 з 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнуто із ТзДВ «Страхова група «ОБЕРІГ» на користь ОСОБА_1 - 206 100 (двісті шість тисяч сто) гривень страхового відшкодування пов`язаної з втратою годувальника для особи з інвалідністю, 80 400 (вісімдесят тисяч чотириста) гривень страхового відшкодування моральної шкоди, 12 000 (дванадцять тисяч) гривень судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги. Стягнуто із ТзДВ «Страхова група «ОБЕРІГ» на користь держави судовий збір у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. 
В апеляційній скарзі товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» просить cкасувати рішення суду першої та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що встановлення факту проживання за однією адресою - не дає підстав вважати що ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_3 , встановлення факту проживання за однією адресою - важливе лише для прийняття спадщини, в той час як виплата страхового відшкодування здійснюється лише обмеженому колу осіб. Вказує, що на підтвердження нібито проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачем було надано лише акт Великолучківської сільської ради Закарпатської області «Про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні» №83/13-12 від 04.06.2024 р. та акт про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні засвідченого односельчанами від 25.12.2024 р, який вважає неналежним доказом. Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (ч.1 ст. 36 СК України). Однак, як було зазначено представником позивача у позовній заяві, між позивачем та ОСОБА_3 не було зареєстровано шлюб у органі державної реєстрації актів цивільного стану, тому у відповідності до ч. 2 ст. 21 СК України у них не виникло прав та обов`язків подружжя, та позивач не отримала статусу «дружини» померлого ОСОБА_3 . Крім того, суд першої інстанції безпідставно відкрив провадження у частині заявлених немайнових вимог, та проігнорував заперечення відповідача, щодо факту несплати позивачем судового збору за подання позовної заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Зазначає, що ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» не є заподіювачем шкоди, а являється лише спеціальним суб`єктом, який відповідно до полісу обов`язкового страхування взяв на себе обов`язок відшкодувати шкоду завдану власниками наземних транспортних засобів на умовах спеціального Закон № 1961-IV. Таким чином, на ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» не розповсюджується загальні правила (норми) відшкодування шкоди, а врегулювання події, які мають ознаки страхового випадку, здійснюється виключно на умовах спеціального Закону № 1961-IV. Щодо виплати страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю потерпілої особи, то таку вимогу відповідач вважає безпідставною, оскільки п. 27.3. ст. 24 Закону № 1961-IV передбачено вичерпне коло осіб, які мають право на отримання відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, до таких осіб віднесено лише: 1) чоловіка (дружину); 2) батьків (усиновлювачів); 3) дітей (усиновлених). Відповідно до ч. 2 ст. 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
В судовому засіданні врежимі відео конференції представник апелянта адвокат Алєксєєв В.В. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Позивач, її представник в судове засідання повторно не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 2 ЦПК України).
Частиною 1та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи частково заявлений позов суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. 
З такими висновками суду не погоджується колегія суддів, оскільки вони не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права. 
Матеріалами справи установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 о 00 год. 10 хв., водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «PEUGEOT EXPERT», д.н.з.: НОМЕР_1 , рухаючись відрізком 786 км +561 м. автодороги М-06 сполученням «Київ-Чоп», між населеними пунктами зі сторони м.Ужгород в сторону м.Мукачево, у своїй смузі руху, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер. За фактом ДТП слідче управління ГУНП в Закарпатській області 11.08.2023 року внесло матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України до ЄРДР за №12023070000000238.
28.06.2024 року слідчим відділом розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління ГУ НП в Закарпатській області Сабов В.В. було винесено постанову про закриття кримінального провадження №12023070000000238 від 11.08.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у зв`язку з відсутністю в діях водія автомобіля марки «Peugeot» модель «Expert», д.н.з.: НОМЕР_1 , ознаки складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (а.с. 20-22).
Із Висновку експерта №303/2023 від ІНФОРМАЦІЯ_3 вбачається, що смерть ОСОБА_3 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 і по давності виникнення вкладаються в дату ДТП, що мала місце ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 23-25).
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 16.08.2023 року ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 26).
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.04.2024 року встановлено факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в період з 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 27-29).
Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «PEUGEOT EXPERT», д.н.з.: НОМЕР_1 , була застрахована у ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» відповідно до договору №213664061(а.с. 30).
19.06.2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 надіслав до ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» заяву на виплату страхового відшкодування пов`язане із моральною шкодою у розмірі 80 400 гривень та заяву на виплату страхового відшкодування пов`язане із втратою годувальника для особи з інвалідністю у розмірі 241 200 гривень (а.с. 31).
Із листа генерального директора ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» вбачається, що останніми було відмовлено ОСОБА_1 у відшкодуванні страхового відшкодування у зв`язку із тим, що вона не входить до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди (а.с. 34).
Із Акта про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні за №83/13-12 від 04.06.2024 року складеним старостою Ракошинського старостату Великолучківської сільської ради Мукачівського району слідує, що ОСОБА_3 мав на утриманні дружину ОСОБА_1 (а.с. 35).
Із Акта про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні від 25.12.2024 року підтверджений свідками ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , вбачається, що ОСОБА_1 мала потребу в утриманні та фактично перебувала на утриманні у загиблого ОСОБА_3 . Крім цього, вони проживали однією сім`єю (а.с. 36, 37).
Згідно Довідки виданої Соцзахистом Мукачівського РО СЗН від 21.11.2024 року ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 і знаходиться на обліку в УСЗН Мукачівської РДА та отримує державну соціальну допомогу інвалідам 3 групи, всього за серпень 2022 року по липень 2023 рік ОСОБА_1 отримала 25 200 гривень (а.с. 43).
Відповідно до Довідки виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 28.06.2024 року, ОСОБА_1 не перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області та жодного виду пенсії не отримує (а.с. 45).
Згідно із ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно із ч.2,ч.5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом № 1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Закону № 1961-IV відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативноправовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Таким чином, законодавець встановив пріоритет у відносинах, що виникли у сфері.
Згідно зі ст.3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону № 1961-IV).
Згідно з п. 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно із п. 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV, в редакції чинній на дату пригоди, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Відповідно до ч.1 ст.1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.
Відповідно до п.35.1, пп. «е» п. 35.2. ст. 35 Закону № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. До заяви додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. 
Однак, в порушення вищевказаних вимог Закону № 1961-IV як до заяви про страхове відшкодування, так і до позовної заяви не було долучено документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, зокрема: доходи померлого за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік; розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника. 
Суд першої інстанції встановив юридичний факт проживання однією сім`єю чоловіка ОСОБА_3 та жінки позивачки ОСОБА_1 без шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 з 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_3, зазначивши, що таке дає змогу позивачу отримати страхове відшкодування за померлим ОСОБА_3 . 
На підтвердження даного факту та на підтвердження перебування на утриманні у померлого позивачем було надано лише акт Великолучківської сільської ради Закарпатської області "Про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні" №83/13-12 від 04.06.2024 р. та акт про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні засвідченого односельчанами від 25.12.2024 р.
Дані акти не є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, оскільки такі складені за поясненнями двох свідків, які зареєстровані за однією адресою, і їх місце реєстрації є достатньо віддаленим від місця проживання позивачки. Самі по собі пояснення даних двох свідків про наявність сімейних відносин між позивачем та ОСОБА_3 не можуть достеменно свідчити про те, що відносинам між позивачем та ОСОБА_3 були притаманні ознаки сімейних. Іших доказів матеріали справи не містять.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. 
Відповідно до ч. 2 ст. 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. 
Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (ч.1 ст. 36 СК України). 
Між позивачем та ОСОБА_3 не було зареєстровано шлюб у органі державної реєстрації актів цивільного стану. У разі і проживання позивачем та ОСОБА_3 за однією адресою без реєстрації шлюбу у органі державної реєстрації актів цивільного стану, у відповідності до ч. 2 ст. 21 СК України у них не виникло прав та обов`язків подружжя, та позивач не отримала статусу дружини померлого ОСОБА_3 . 
Також позивачем на подано і матеріали справи не містять доказів, які б вказували про те, що станом на день смерті ОСОБА_3 позивач мала статус особи з інвалідністю. Згідно листа Департаменту соціального захисту населення від 22.11.2024 року позивач перебувала на обліку як інвалід ІІІ групи до 31.07.2023 року, в той час як ОСОБА_3 загинув у ДТП ІНФОРМАЦІЯ_3 , дані про інвалідность станом на момент ДТП відсутні.
Отже, позивачем не доведено її право на утримання з боку померлого, та що вона потребувала такого утримання. 
Матеріалами справи також не доведено можливості ОСОБА_3 утримувати будь-кого, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували отримання ОСОБА_3 будь-яких доходів. Наявна в матеріалах справи довідка ОК-5 щодо доходів ОСОБА_3 свідчить про доходи до 2018 року, проте доказів про отримання будь-яких доходів в період з 2019 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 матеріали справи не містять.
Таким чином, позивачем належними, допустими, достовірними та достатніми доказами на доведено факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без шлюбу з 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , не доведено факту перебування на утриманні померлого, можливість померлого надавати таке утримання, що померлий був її годувальником, а тому вимоги позивача про встановлення заявленного факту, стягнення стархового відшкодування у зв`язку з втратою годувальника, є безпідставними і не підлягають задоволенню.
Щодо виплати страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю потерпілої особи, то такі також не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 
Відповідно до п. 27.3. ст. 24 Закону № 1961-IV страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. 
Таким чином, п. 27.3. ст. 24 Закону № 1961-IV передбачено вичерпне коло осіб, які мають право на отримання відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, до таких осіб віднесено лише: 1) чоловіка (дружину); 2) батьків (усиновлювачів); 3) дітей (усиновлених). 
Відповідно до ч. 2 ст. 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. 
Враховуючи вищевикладене, позивач не входить до кола осіб, у яких відповідно до п. 27.3. ст. 24 Закону № 1961-IV є право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю потерпілої особи, оскільки вона не була дружиною ОСОБА_3 , та у них не виникло прав та обов`язків подружжя. Відтак, позивачем не доведено належним чином право на отримання страхового відшкодування, пов`язаного з відшкодуванням моральної шкоди у зв`язку зі смертю потерпілої особи. 
Окрім того, позивачем не подано жодних належних та допустимих доказів про відсутність інших осіб, які мають право на отримання частини страхового відшкодування відповідно до п. 27.3. ст. 27 Закону № 1961-IV, зокрема, інформації про дітей та батьків загиблої особи, а також інформації про перебування загиблої особи на момент смерті у шлюбі. 
Суд першої інстанції не врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги закону, які регулюють спірні правовідносини у справі, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не дав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч.1 п.1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права.
Виходячи з наведеного рішення суду першої інтонації підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні поданого позову з вищенаведених підстав. 
Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно із ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи.
За подання апеляційної скарги відповідачем сплачений судовий збір у розмірі у сумі 4891,44 грн., який згідно із ч.1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. (ч.3 п.1 ст.133 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч.1,2,6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат ( встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.
Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.
Матеріалами справи доведено, що відповідачем ТОВ «СГ «Оберіг» та адвокатом Алєксєєвим В.В. укладено договір про надання професійної правничої допомоги у якому вказано розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7300 грн.
В апеляційній скарзі представник відповідача просить стягнути з позивача дану суму.
Колегія суддів, виходячи із характеру спору, враховуючи значення справи для позивача, а саме, що вона стосується відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, виходячи із критеріїв реальності адвокатських витрат (дійсності та необхідності) і розумності, дійшла висновку про задоволення їх у сумі 1000 грн. В іншій частині не підлягають до задоволення.
Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» задовольнити.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У позові ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг»» про встановлення юридичного факту, відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» 4891,44 грн. сплаченого судового збору та 1000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. У решті відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 09 лютого 2026 року.
Головуючий: 

Судді: